Kongs-Emnerne

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1863 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

KONGS-EMNERNE

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is an historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, letters, notes and drafts. The texts are carefully edited and richly commented (comments only available in the online edition). Introductions and textual statements from the printed edition are available as an appendix in this ebook edition.

Front cover image was taken in 1863 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

KONGS-EMNERNE

HISTORISK SKUESPIL I FEM AKTER

AF HENR. IBSEN

CHRISTIANIA

JOHAN DAHLS FORLAG

1864

J. CHR. GUNDERSENS BOGTRYKKKERI

KONGS-EMNERNE

De Handlende

HAAKON HAAKONSSØN, kongevalgt af Birkebejnerne

INGA FRA VARTEJG, hans Moder

SKULE JARL

FRU RAGNHILD, hans Hustru

SIGRID, hans Søster

MARGRETE, hans Datter

GUTHORM INGESSØN

SIGURD RIBBUNG

NIKOLAS ARNESSØN, Bisp i Oslo

DAGFINN BONDE, Haakons Stallare

IVAR BODDE, hans Hirdprest

VEGARD VÆRADAL, en af hans Hirdmænd

GREGORIUS JONSSØN, Lendermand

PAAL FLIDA, Lendermand

INGEBJØRG, Andres Skjaldarbands Hustru

PETER, hendes Søn, en ung Prest

SIRA VILJAM, Huskapellan hos Bisp Nikolas

MESTER SIGARD fra Brabant, en Læge

JATGEJR SKALD, en Islænding

BAARD BRATTE, en Høvding fra det Throndhjemske

ALMUE og BYMÆND i Bergen, Oslo og Nidaros

KORSBRØDRE, PRESTER, MUNKE og NONNER

GJÆSTER, HIRDMÆND og FRUER

KRIGSFOLK o. s. v.

Handlingen foregaar i første Halvdel af det trettende Aarhundrede.

FØRSTE AKT

Kristkirkegaarden i Bergen. I Baggrunden ligger Kirken, hvis Højportal vender fremover mod Tilskuerne. Til Venstre i Forgrunden staar Haakon Haakonssøn, Dagfinn Bonde, Vegard af Værdalen, Ivar Bodde samt flere Lendermænd og Høvdinger. Lige over for ham staar Skule Jarl, Gregorius Jonssøn, Paal Flida og andre af Jarlens Mænd. Længere tilbage paa samme Side sees Sigurd Ribbung med sit Følge og bortenfor ham Guthorm Ingessøn med flere Høvdinger. Kirkens Tilgange er besatte med Vagt; Almuen fylder hele Kirkegaarden; Mange sidder oppe i Træerne og paa Kirkemuren; Alle synes i højeste Spænding at vente paa Noget, som skal ske. Fra Byens Kirketaarne ringer det fjern og nær.

SKULE JARL dæmpet og utaalmodig til Gregorius Jonssøn

Hvad bier de efter saa længe derinde?

GREGORIUS JONSSØN

Stille; nu begynder Salmen.

Inde fra den lukkede Kirke høres til Basuners Lyd:

KOR AF MUNKE OG NONNER

Domine coeli etc. etc.

Under Sangen aabnes Kirkedøren indenfra; i Forhallen sees Bisp Nikolas omgiven af Prester og Klosterbrødre.

BISP NIKOLAS træder frem i Døren og forkynder med oppløftet Stav

Nu bærer Inga fra Vartejg Jernbyrd for Haakon Kongs-Emne!

Kirken lukkes igjen; Sangen vedbliver derinde.

GREGORIUS JONSSØN dæmpet til Jarlen

Kald paa den hellige Kong Olaf for det, som Rett er.

SKULE JARL hurtigt og afværgende

Ikke nu. Bedst, ikke at minde ham om mig.

IVAR BODDE griber Haakon om Armen

Bed til Herren din Gud, Haakon Haakonssøn.

HAAKON

Behøves ikke; jeg er viss paa ham.

Sangen fra Kirken lyder stærkere; Alle blotter Hovederne, Mange falder paa Knæ og beder.

GREGORIUS JONSSØN til Jarlen

Dette er en stor Time for Dig og Mange.

SKULE JARL ser spændt mod Kirken

En stor Time for Norge.

PAAL FLIDA nær ved Jarlen

Nu holder hun Jernet.

DAGFINN BONDE over hos Haakon

De kommer Kirkegulvet nedover.

IVAR BODDE

Krist skjærme dine skjære Hænder, Inga Kongsmoder!

HAAKON

Denne Stund skal hun visselig lønnes for al min Tid.

SKULE JARL som spændt har lyttet, udbryder pludseligt

Skreg hun? Slapp hun Jernet?

PAAL FLIDA gaar oppover

Jeg ved ikke hvad det var.

GREGORIUS JONSSØN

Kvinderne græder højt i Forhallen.

KORET FRA KIRKEN falder jublende ind

Gloria in excelsis deo!

Portalen springer opp; Inga kommer ud, fulgt af Nonner, Prester og Munke.

INGA paa Kirketrappen

Gud har dømt! Se disse Hænder; med dem bar jeg Jernet!

STEMMER BLANDT MÆNGDEN

De er skjære og hvide, som før!

ANDRE STEMMER

Endda fagrere!

HELE ALMUEN

Han er visselig Haakon Sverressøns Søn!

HAAKON favner hende

Hav Takk, Takk, Du højt Velsignede!

BISP NIKOLAS stryger forbi Jarlen

Uklogt var det at fremme Jernbyrden.

SKULE JARL

Nej, Herre Bisp, Gud maatte tale i denne Sag.

HAAKON dybt bevæget, holder Inga ved Haanden

Nu er det da altsaa gjort, det, som hver en Evne i mig har raabt højt imod, – det, som mit Hjerte har vridt og vendt sig under –

DAGFINN BONDE ud mod Mængden

Ja, se paa denne Kvinde og tænk jer om, saa mange som I her er! Hvo har tvivlt om hendes Ord, før Enkelte havde Brug for at der skulde tvivles?

PAAL FLIDA

Tvivlen har hvisket i hvert Kot fra den Stund Haakon Kongs-Emne blev baaren som Barn ind i Kong Inges Gaard.

GREGORIUS JONSSØN

Og sidste Vinter voxte den til et Skrig og gik lydt over Landet, Nord og Sør; det tænker jeg hver Mand kan vidne.

HAAKON

Bedst kan jeg selv vidne det. Derfor har jeg ogsaa givet efter for mange trofaste Venners Raad og bøjet mig saa dybt, som ingen anden kongevalgt Mand har gjort paa lange Tider. Jeg har bevist med Jernbyrd min Fødsel, bevist min Rett, som Haakon Sverressøns Søn, til at tage Land og Rige i Arv. Ikke vil jeg her granske nøjere hvem der har alet Tvivlen opp og gjort den saa højmælt, som Jarlens Frænde siger; men det ved jeg, at bittert har jeg lidt under den. Jeg har været kongevalgt fra Barn af, men liden Kongsære blev mig vist, selv der, hvor det skulde tykkes at jeg tryggest turde vente det. Jeg vil kun minde om sidst Palmesøndag i Nidaros, da jeg gik opp til Alteret for at ofre, og Erkebispen vendte sig om og lod som han ikke saa mig, for at slippe at hilse, som det er Skikk at hilse Konger. Dog, Sligt skulde jeg lett vidst at bære, men aaben Krig var nær ved at bryde løs i Landet og den maatte jeg hindre.

DAGFINN BONDE

Godt kan det være for Konger at lytte til kloge Raad; men var mit Raad hørt i denne Sag, da havde det ikke været med hedt Jern men med koldt Staal at Haakon Haakonssøn skulde skiftet Rett mellem sig og sine Uvenner.

HAAKON

Styr Dig, Dagfinn; det sømmer sig for den Mand, som skal styre fremst i Riget.

SKULE JARL med et lett Smil

Kongens Uven er det saa nemt at kalde hver den, som er Kongens Vilje imod. Jeg mener nu, den er Kongen værst, som raader ham fra at godtgjøre sin Rett til Kongsnavnet.

HAAKON

Hvem ved. Var det min Rett alene, som her handledes om, saa kunde det hænde at jeg ikke havde kjøbt den saa dyrt; men vi faar se højere opp; her gjælder det Kald og Pligt. Jeg kjender det højt og varmt indeni mig, og jeg blyges ikke ved at sige det, – jeg alene er den, som kan styre Landet frem til det Bedste i disse Tider; – Kongefødsel avler Kongepligt –

SKULE JARL

Der er Flere her, som giver sig selv sligt fagert Skudsmaal.

SIGURD RIBBUNG

Jeg gjør det, og med ligesaa fuld Grund. Min Farfader var Kong Magnus Erlingssøn –

HAAKON

Ja, hvis din Fader, Erling Steinvægg, var Kong Magnus’s Søn; men de Fleste nægter det, og endnu er der ikke baaret nogen Jernbyrd i den Sag.

SIGURD RIBBUNG

Ribbungerne tog mig til Konge og gjorde det med fri Vilje, mens Dagfinn Bonde og andre Birkebejnere truede sig til et Kongsnavn for Dig.

HAAKON

Ja saa ilde havde I stellt med Norge, at Sverres Ættling maatte true sig frem.

GUTHORM INGESSØN

Sverres Ættling er jeg ligesaa fuldt som Du –

DAGFINN BONDE

Men ikke i lige Række Mand efter Mand.

BISP NIKOLAS

Der er Kvindeled imellem, Guthorm.

GUTHORM INGESSØN

Det ved jeg dog, at Inge Baardssøn, min Fader, var lovligt tagen til Konge over Norge.

HAAKON

Fordi der ikke var Nogen, som kjendte til at Sverres Sønnesøn var ilive. Fra den Dag det blev vitterligt, styrede han Riget som Værge for mig, ikke anderledes.

SKULE JARL

Saa kan ikke siges med Sandhed; Inge var hele sin Tid Konge med al lovlig Magt og uden Forbehold. At Guthorm liden Rett har, kan være sandt nok; thi han er uægte født; men jeg er Kong Inges ægtefødte Broder, og Loven er for mig naar jeg kræver og tager fuld Arv efter ham.

DAGFINN BONDE

Aa, Herre Jarl, fuld Arv har I visselig taget, og det ikke eders Faders Slægtseje alene, men Alt, hvad Haakon Sverressøn af Gods lod efter sig.

BISP NIKOLAS

Ikke Alt, gode Dagfinn. Ær Sandheden; – Kong Haakon har beholdt en Sylgje og den Guldring han bærer om Armen.

HAAKON

Lad det være som det vil; med Guds Hjælp skal jeg vinde Gods igjen. Og nu, I Lendermænd og Lagmænd, I Kirkebrødre og Høvdinger og Hirdfolk, nu er det Tid at sætte Rigsmødet, som vedtaget er. Med bundne Hænder har jeg siddet til denne Dag; jeg mener ingen Mand vil fortænke mig i at jeg længter efter at faa dem løste.

SKULE JARL

Det gaar Flere, som Jer, Haakon Haakonssøn.

HAAKON blir opmærksom

Herre Jarl, hvad mener I?

SKULE JARL

Jeg mener at alle vi Kongs-Emner har samme Skjel til at længte. Alle har vi været lige stramt bundne; thi Ingen af os har vidst hvor langt hans Rett strakk.

BISP NIKOLAS

Utrygt har det været med Kirkens Sager som med Landets; men nu faar den hellige Kong Olafs Lov dømme.

DAGFINN BONDE halvlydt

Nye Kneb!

Haakons Mænd rykker nærmere sammen.

HAAKON tvinger sig til Rolighed og gaar et Par Skridt frem mod Jarlen

Jeg vil tro at jeg ikke har fattet Eders Mening. Jernbyrden har godtgjort min Odelsrett til Riget, og derfor skjønner jeg ikke bedre, end at Rigsmødet kun har at give Lovskraft til mit Kongevalg, som alt gik for sig paa Ørething for sex Aar siden.

FLERE BLANDT JARLENS OG SIGURDS MÆND

Nej, nej, – det nægter vi!

SKULE JARL

Saa var aldrig Tanken da det blev vedtaget at holde Rigsmøde her. Ved Jernbyrden har I endnu ikke vundet Riget, men kun bevist eders Adkomst til idag at møde frem med os andre Kongs-Emner og gjøre gjældende det Krav, som I mener at have –

HAAKON tvinger sig

Det vil da kort og grejdt sige at i sex Aar har jeg urettelig baaret Kongsnavn og i sex Aar har I, Herre Jarl, urettelig raadet Landet som Værge for mig.

SKULE JARL

Ingenlunde saa. En maatte bære Kongsnavnet da min Broder var død. Birkebejnerne, og mest Dagfinn Bonde, var virksomme for Eders Sag og fik jert Valg fremmet før vi Andre kunde komme frem med vore Fordringer.

BISP NIKOLAS til Haakon

Jarlen mener at hint Valg kun gav Jer Brugsrett ikke Ejendomsrett til Kongemagten.

SKULE JARL

I har siddet inde med alle Rettigheder; men baade Sigurd Ribbung og Guthorm Ingessøn og jeg mener os at være fuldt saa nære Arvinger, som I, og nu skal Loven dele mellem os og sige hvo der skal tage Arven fast for alle Tider.

BISP NIKOLAS

Sandt at sige har nok Jarlen god Grund for sin Mening.

SKULE JARL

Baade Jernbyrd og Rigsmøde har mere end engang været paa Tale i disse Aar, men altid er der kommet Noget imellem. Og, Herr Haakon, dersom I mente at Eders Rett stod uryggelig fast ved det første Kongevalg, hvorfor gav I da jert Minde til at Jernbyrden nu blev fremmet?

DAGFINN BONDE forbittret

Brug Værget, Kongsmænd, og lad det dele!

MANGE AF HIRDEN stormer frem

Bær Vaaben paa Kongens Uvenner!

SKULE JARL raaber til Sine

Dræb Ingen! Saar Ingen! Bare hold dem fra Livet.

HAAKON holder Sine tilbage

Ind med Værget hver Mand, som drog det! – Ind med Værget, siger jeg!

(rolig)

I gjør det tifold værre for mig med slig Fremfærd.

SKULE JARL

Slig farer Mænd frem mod Mænd hele Landet rundt. Der ser I, Haakon Haakonssøn; nu tænker jeg det bedst viste sig hvad I har at gjøre, ifald Landets Fred og Mænds Liv ligger Jer paa Hjerte.

HAAKON efter en kort Betænkning

Ja – jeg ser det.

(tager Inga ved Haanden og vender sig til en af dem, som staar om ham)

Thorkell, Du var en trofast Mand i min Faders Hird; tag denne Kvinde hjem i dit Herberge og vær god mod hende; – hun var Haakon Sverressøn saare kjær. – Gud signe Dig, min Moder, – jeg faar møde til Rigsstævne nu.

(Inga trykker hans Haand og gaar med Thorkell. Haakon tier lidt, træder derpaa frem og siger med Klarhed)

Loven skal dømme; den alene. I Birkebejnere, som var med paa Ørething og tog mig til Konge, I er nu løste fra den Ed, I svor mig der. Du, Dagfinn, er ikke min Stallare mere; jeg vil ikke møde frem med Stallare eller med Hird, ikke med Kongsmænd eller med svorne Kjæmper; jeg er en fattig Mand, al min Arv er en Sylgje og denne Guldring, – det er ringe Gods at lønne saa mange gode Mænds Tjeneste med. Nu, I andre Kongs-Emner, nu staar det lige mellem os; jeg vil Intet have forud for jer undtagen den Rett, som jeg har ovenfra, – den hverken kan eller vil jeg dele med Nogen. – Lad blæse til Rigsstævne, og saa dømme Gud og den hellige Kong Olafs Lov.

(gaar ud med sine Mænd til Venstre; der blæses i Horn og Lur langt borte)

GREGORIUS JONSSØN til Jarlen idet Mængden holder paa at gaa

Ved Jernbyrden tyktes Du mig rædd, og nu ser Du saa glad og trøstig ud.

SKULE JARL fornøjet

Saa Du, han havde Sverres Øjne da han talte? Godt blir Valget enten de gjør ham eller mig til Konge.

GREGORIUS JONSSØN urolig

Men vig ikke. Tænk paa alle dem, som falder med din Sag.

SKULE JARL

Her staar jeg paa Rettens Grund; nu gjemmer jeg mig ikke for Helgenen.

(gaar ud til Venstre med sit Følge)

BISP NIKOLAS haster efter Dagfinn Bonde

Det gaar nok, gode Dagfinn, det gaar nok; – men hold Jarlen langt borte fra Kongen naar han er kaaret; – hold ham bare langt borte!

Alle gaar ud til Venstre bag Kirken.

En Hal i Kongsgaarden

Til Venstre i Forgrunden er et lavt Vindu; til Højre Indgangsdør; i Baggrunden en større Dør, som fører ind til Kongshallen. Ved Vinduet staar et Bord; forresten Stole og Bænke.

Fru Ragnhild og Margrete kommer fra den mindre Dør; Sigrid følger strax efter.

FRU RAGNHILD

Her ind.

MARGRETE

Ja her er mørkest.

FRU RAGNHILD gaar til Vinduet

Og her kan vi se ned paa Thingvolden.

MARGRETE ser forsigtigt ud

Ja, dernede bag Kirken er de Alle samlede.

(vender sig i Graad)

Dernede skal nu det ske, som vil drage saa meget efter sig.

FRU RAGNHILD

Hvem raader her i Hallen imorgen?

MARGRETE

O ti. Saa tung en Dag havde jeg aldrig tænkt at skulle leve.

FRU RAGNHILD

Den maatte komme; at staa som Kongsværge var ikke fuld Gjerning for ham.

MARGRETE

Ja – den maatte komme; Kongsnavnet alene kunde ikke være ham nok.

FRU RAGNHILD

Hvem taler Du om?

MARGRETE

Om Haakon.

FRU RAGNHILD

Jeg talte om Jarlen.

MARGRETE

Der lever ikke ypperligere Mænd, end de To.

FRU RAGNHILD

Ser Du Sigurd Ribbung? Hvor lumsk han sidder, – rett som en Ulv i Lænke.

MARGRETE

Ja se –! Han folder Hænderne foran sig over Sverdknappen og hviler Hagen paa dem.

FRU RAGNHILD

Han bider sig i Mundskjægget og ler –

MARGRETE

Hvor stygt han ler.

FRU RAGNHILD

Han ved at Ingen vil fremme hans Sag; – det er det, som gjør ham ond. – Hvem er den Lagmand, som taler nu?

MARGRETE

Det er Gunnar Grjonbak.

FRU RAGNHILD

Er han for Jarlen?

MARGRETE

Nej han er nok for Kongen –

FRU RAGNHILD ser paa hende

For hvem er han, siger Du?

MARGRETE

For Haakon Haakonssøn.

FRU RAGNHILD ser ud; efter et kort Opphold

Hvor sidder Guthorm Ingessøn, – ham ser jeg ikke.

MARGRETE

Bag sine Mænd, der nederst – i fodsid Kappe.

FRU RAGNHILD

Ja der.

MARGRETE

Han ser ud som han skammer sig –

FRU RAGNHILD

Det er paa Moderens Vegne.

MARGRETE

Saa gjorde ikke Haakon.

FRU RAGNHILD

Hvem taler nu?

MARGRETE ser ud

Thord Skolle, Lagmanden i Ranafylke.

FRU RAGNHILD

Er han for Jarlen?

MARGRETE

Nej – for Haakon.

FRU RAGNHILD

Hvor uryggelig Jarlen sidder og hører til.

MARGRETE

Haakon tykkes stille – men stærk alligevel.

(livfuldt)

Stod en langfarende Mand her, han skulde kjende de To blandt alle de tusinde Andre.

FRU RAGNHILD

Se, Margrete; Dagfinn Bonde flytter en forgyldt Stol frem for Haakon –

MARGRETE

Paal Flida sætter Magen til den bag Jarlen –

FRU RAGNHILD

Haakons Mænd vil hindre det!

MARGRETE

Jarlen holder fast i Stolen –!

FRU RAGNHILD

Haakon taler vredt til ham –

(flygter med et Skrig fra Vinduet)

O Jesus Kristus! Saa Du Øjnene – og Smilet –! Nej, det var ikke Jarlen!

MARGRETE som med Rædsel har fulgt efter

Ikke Haakon heller! Hverken Jarlen eller Haakon!

SIGRID ved Vinduet

O usselt, usselt!

MARGRETE

Sigrid!

FRU RAGNHILD

Er Du her!

SIGRID

Saa dybt maa de lægge Vejen nedenom, for at vinde opp paa Kongssædet.

MARGRETE

O, bed med os at Alt maa vendes til det Bedste.

FRU RAGNHILD bleg og forfærdet til Sigrid

Saa Du ham –? Saa Du min Husbond –? Øjnene og Smilet, – jeg skulde ikke kjendt ham!

SIGRID

Ligned han Sigurd Ribbung?

FRU RAGNHILD sagte

Ja, han ligned Sigurd Ribbung!

SIGRID

Lo han som Sigurd?

FRU RAGNHILD

Ja, ja!

SIGRID

Saa faar vi Alle bede.

FRU RAGNHILD med fortvivlet Styrke

Jarlen maa kaares til Konge! Han tager Skade paa sin Sjæl, blir han ikke første Mand i Landet!

SIGRID stærkere

Saa faar vi Alle bede!

FRU RAGNHILD

Hys, hvad er det!

(ved Vinduet)

Hvilke Raab! Alle Mænd har rejst sig, alle Bannere og Mærker svinger for Vinden.

SIGRID griber hende om Armen

Bed, Kvinde! Bed for din Husbond!

FRU RAGNHILD

Ja, hellig Olaf, giv ham al Magten i dette Land!

SIGRID vildt

Ingen – ingen! Ellers frelses han ikke!

FRU RAGNHILD

Han maa have Magten. Alt Godt i ham vil gro og blomstre, faar han den. – Se ud, Margrete! Hør efter!

(viger et Skridt tilbage)

Der løftes alle Hænder til Ed!

Margrete lytter ved Vinduet.

FRU RAGNHILD

Gud og Hellig-Olaf, hvem gjælder det?

SIGRID

Bed!

Margrete lytter og giver med oppløftet Haand Tegn til Taushed.

FRU RAGNHILD om lidt

Tal!

Fra Thingvolden blæses højt i Lur og Horn.

FRU RAGNHILD

Gud og Hellig-Olaf, hvem gjaldt det?

Kort Opphold.

MARGRETE vender Hovedet om og siger

Nu tog de Haakon Haakonssøn til Konge.

Musiken til Kongstoget falder ind, først dæmpet, siden nærmere og nærmere. Fru Ragnhild klynger sig grædende opp til Sigrid, som fører hende stille ud til Højre; Margrete blir ubevægelig staaende lænet opp til Vinduskarmen. Kongens Svende aabner de store Døre; man ser ind i Hallen, som lidt efter lidt fyldes af Toget fra Thingvolden.

HAAKON vender sig i Døren til Ivar Bodde

Bring mig Skrivefjæren og Vox og Silke, – Pergament har jeg herinde.

(gaar i livlig Bevægelse frem til Bordet og lægger nogle Pergamentruller frem)

Margrete, nu er jeg Konge!

MARGRETE

Jeg hilser min Herre og Konge.

HAAKON

Takk! –

(ser paa hende og tager hendes Haand)

Tilgiv; jeg tænkte ikke paa at det maatte krænke Eder.

MARGRETE drager Haanden til sig

Det krænkte mig ikke; – I er visselig kongefødt.

HAAKON med Liv

Ja maa ikke hver Mand sige det, som kommer ihug hvor vidunderligt Gud og de Hellige har berget mig mod alt Ondt? Aarsgammel bar Birkebejnerne mig over Fjeldet i Frost og Uvejr og midt imellem dem, som stod mig efter Livet. I Nidaros slapp jeg uskadt fra Baglerne den Tid de brændte Byen og dræbte saamange af Vore, mens Kong Inge selv med Nød frelste sig ombord ved at entre oppefter Ankertouget.

MARGRETE

I har fristet en haard Oppvæxt.

HAAKON ser vist paa hende

Det bæres mig nu for, at I kunde gjort den mildere.

MARGRETE

Jeg?

HAAKON

I kunde været mig saa god en Fostersøster i alle de Aar vi voxte opp sammen.

MARGRETE

Men det faldt sig ikke slig.

HAAKON

Nej – det faldt sig ikke slig; – vi saa paa hinanden, hver fra vor Krog, men sjelden taltes vi ved –

(utaalmodig)

Hvor blir han af!

(Ivar Bodde kommer med Skrivesager)

Er Du der; giv hid!

Haakon sætter sig ved Bordet og skriver. Lidt efter kommer Skule Jarl ind; derpaa Dagfinn Bonde, Bisp Nikolas og Vegard Væradal.

HAAKON ser opp og lader Pennen synke

Herre Jarl, ved I hvad jeg her skriver?

(Jarlen nærmer sig)

Det er til min Moder; jeg takker hende for alt Godt og kysser hende tusinde Gange – her i Brevet, forstaar I. Hun skal sendes Øster til Borgasyssel og leve der med al kongelig Ære.

SKULE JARL

I vil ikke beholde hende i Kongsgaarden?

HAAKON

Hun er mig altfor kjær, Jarl; – en Konge maa ikke have Nogen om sig, som er ham altfor kjær; en Konge maa handle med frie Hænder, staa alene, ikke ledes, ikke lokkes. Her er saa Meget at bøde paa i Norge.

(vedbliver at skrive)

VEGARD VÆRADAL sagte til Bisp Nikolas

Det var mit Raad, dette med Inga Kongsmoder.

BISP NIKOLAS

Jeg kjendte Jer strax paa Raadet.

VEGARD VÆRADAL

Men Lige for Lige nu.

BISP NIKOLAS

Vent. Jeg holder det jeg lovede.

HAAKON giver Pergamentet til Ivar Bodde

Lægg det sammen og bring hende det selv med mange kjærlige Hilsninger –

IVAR BODDE som har kastet et Øje i Pergamentet

Herre – allerede idag, skriver I –!

HAAKON

Nu er Vinden god, den stryger Leden nedover.

DAGFINN BONDE langsomt

Kom ihug, Herre Konge, at hun har ligget Natten over paa Altertrinet i Bøn og Faste.

IVAR BODDE

Og det turde hænde hun var trætt efter Jernbyrden.

HAAKON

Sandt nok, sandt nok; – min gode kjærlige Moder –!

(tar sig sammen)

Ja, er hun altfor trætt, saa venter hun til imorgen.

IVAR BODDE

Eders Vilje skal ske.

(lægger et nyt Pergament frem)

Men saa det Andet, Herre.

HAAKON

Det Andet? – Ivar Bodde, jeg kan ikke.

DAGFINN BONDE peger paa Brevet til Inga

I kunde dog hint.

IVAR BODDE

Alt, hvad syndigt er, maa brydes.

BISP NIKOLAS som imidlertid har nærmet sig

Bind Jarlens Hænder nu, Kong Haakon.

HAAKON dæmpet

Mener I det trænges?

BISP NIKOLAS

I faar aldrig kjøbt Landets Fred paa billigere Vilkaar.

HAAKON

Saa kan jeg. Hid med Pennen!

(skriver)

SKULE JARL til Bispen, der gaar over til Højre

I har Kongens Øre, som det lader.

BISP NIKOLAS

Til Gavn for Jer.

SKULE JARL

Siger I det?

BISP NIKOLAS

Før Kveld vil I takke mig.

Han fjerner sig.

HAAKON rækker Pergamentet frem

Læs dette, Jarl!

SKULE JARL læser, ser forbauset paa Kongen og siger med halv Stemme

I bryder alt Forhold til Kanga hin Unge?

HAAKON

Til Kanga, som jeg har elsket over Alt i Verden. Fra idag af tør hun aldrig træffes paa den Vej, hvor Kongen gaar frem.

SKULE JARL

Stort er det, som I der gjør, Haakon; – jeg ved godt fra mig selv, hvad det maa koste –

HAAKON

Bort maa hver den, som er Kongen altfor kjær. – Bind Brevet sammen.

(giver det til Ivar Bodde)

BISP NIKOLAS bøjer sig over Stolen

Herre Konge, nu vandt I langt frem mod Jarlens Venskab.

HAAKON rækker ham Haanden

Takk, Bisp Nikolas; I raadede mig til det Bedste. Bed om en Naade, og den skal vises Jer.

BISP NIKOLAS

Vil I?

HAAKON

Det tilsiger jeg Eder med mit Kongeord.

BISP NIKOLAS

Saa gjør Vegard Væradal til Sysselmand paa Haalogaland.

HAAKON

Vegard? Han er fast den troeste Ven jeg har; nødig skikkede jeg ham saa langt fra mig.

BISP NIKOLAS

Kongens Ven bør kongeligt lønnes. Bind Jarlen paa den Vis, som jeg har raadet til, saa er I trygg for alle Tider.

HAAKON tager et Pergamentblad

Vegard skal have Syssel paa Haalogaland.

(skrivende)

Her giver jeg ham mit kongelige Brev derpaa.

Bispen fjerner sig.

SKULE JARL nærmer sig Bordet

Hvad skriver I der?

HAAKON rækker ham Bladet

Læs.

SKULE JARL læser og ser vist paa Kongen

Vegard Væradal? Paa Haalogaland?

HAAKON

Paa det nordre, som er ledigt.

SKULE JARL

I mindes da ikke at Andres Skjaldarband ogsaa har Syssel der nord? De To er bittre Avindsmænd; – Andres Skjaldarband holder sig til mig –

HAAKON smiler og rejser sig

Og Vegard Væradal til mig. Derfor maa de se til at blive forligte jo før jo heller. Der maa ingen Splid være mellem Kongens og Jarlens Mænd herefterdags.

BISP NIKOLAS

Hm, dette her turde snart gaa galt!

(nærmer sig urolig)

SKULE JARL

I tænker klogt og dybt, Haakon.

HAAKON varm

Skule Jarl, jeg tog Riget fra Jer idag, – men lad Eders Datter dele det med mig!

SKULE JARL

Min Datter!

MARGRETE

Gud!

HAAKON

Margrete, – vil I være Dronning?

Margrete tier.

HAAKON tager hendes Haand

Svar mig.

MARGRETE sagte

Jeg vil gjerne være eders Hustru.

SKULE JARL med et Haandslag

Fred og Forlig af Hjertet!

HAAKON

Takk!

IVAR BODDE til Dagfinn

Himlen være lovet; nu dages det.

DAGFINN BONDE

Jeg tror det næsten. Saa godt har jeg aldrig likt Jarlen før.

BISP NIKOLAS bagved

Stadig paa Vagt, gode Dagfinn, – stadig paa Vagt.

IVAR BODDE til Vegard

Nu er I Sysselmand paa Haalogaland; her har I Kongens Haand for det.

(giver ham Brevet)

VEGARD VÆRADAL

Jeg skal siden takke Kongen for hans Naade.

(vil gaa)

BISP NIKOLAS standser ham

Andres Skjaldarband er en haard Hals; lad Jer ikke kue.

VEGARD VÆRADAL

Det har aldrig lykkets for Nogen før.

(gaar)

BISP NIKOLAS følger efter

Vær som Fjeld og Flint mod Andres Skjaldarband, – og tag min Velsignelse med Jer forresten.

IVAR BODDE som har ventet bag Kongen med Pergamenterne i Haanden

Her er Brevene, Herre –

HAAKON

Godt; giv dem til Jarlen.

IVAR BODDE

Til Jarlen? Vil I ikke sætte Seglet for?

HAAKON

Det plejer jo Jarlen gjøre; – han har Seglet.

IVAR BODDE dæmpet

Ja hidindtil, – saalænge han førte Værgemaalet for Eder; – men nu!

HAAKON

Nu som før; – Jarlen har Seglet.

(fjerner sig)

SKULE JARL

Giv mig Brevene, Ivar Bodde.

(gaar over til Bordet med dem, tager frem Rigsseglet, som han bærer gjemt i Beltet, og forsegler under det Følgende)

BISP NIKOLAS halvlydt

Haakon Haakonssøn er Konge – og Jarlen har Kongens Segl; – det gaar nok, det gaar nok.

HAAKON

Hvad siger I, Herre Bisp?

BISP NIKOLAS

Jeg siger, Gud og Sanct Olaf vaager over sin hellige Kirke.

(gaar ind i Kongshallen)

HAAKON nærmer sig Margrete

En klog Dronning kan virke store Ting i Landet; Eder turde jeg tryggelig kaare, thi jeg ved I er klog.

MARGRETE

Kun det!

HAAKON

Hvad mener I?

MARGRETE

Intet, Intet, Herre.

HAAKON

Og I bærer ikke Nag til mig, om I end har sluppet fagre Ønsker for min Skyld?

MARGRETE

Jeg har ingen fagre Ønsker sluppet for Eders Skyld.

HAAKON

Og I vil staa mig nær, og give mig gode Raad?

MARGRETE

Jeg vilde saa gjerne staa Eder nær.

HAAKON

Og give mig gode Raad. Takk for det; Kvinders Raad baader hver Mand, og jeg har herefter ingen Anden end Eder; – min Moder maatte jeg sende bort –

MARGRETE

Ja, hun var Eder altfor kjær.

HAAKON

Og jeg er Konge. Farvel da, Margrete! I er saa ung endnu; men næste Sommer skal vort Bryllup staa, – og fra den Stund lover jeg at holde Eder hos mig i al sømmelig Tro og Ære.

MARGRETE smiler sørgmodigt

Ja, jeg ved det vil vare længe før I sender mig bort.

HAAKON levende

Sende Eder bort? Det vil jeg aldrig gjøre!

MARGRETE med taarefyldte Øjne

Nej, det gjør Haakon kun med dem, som er ham altfor kjære.

(gaar mod Udgangsdøren. Haakon ser tankefuld efter hende)

FRU RAGNHILD fra højre Side

Kongen og Jarlen saalænge herinde! Angsten dræber mig; – Margrete, hvad har Kongen sagt og gjort?

MARGRETE

O saa meget! Sidst tog han en Sysselmand og en Dronning.

FRU RAGNHILD

Du, Margrete!

MARGRETE om Moderens Hals

Ja!

FRU RAGNHILD

Du blir Dronning!

MARGRETE

Kun Dronning; – men jeg tror jeg er glad ved det endda.

Hun og Moderen følges ud til Højre.

SKULE JARL til Ivar Bodde

Her er vore Breve; bring dem til Kongsmoderen og til Kanga.

Ivar Bodde bøjer sig og gaar.

DAGFINN BONDE i Salsdøren

Erkebispen af Nidaros begjærer at maatte bringe Kong Haakon Haakonssøn sin Hylding!

HAAKON aander af fuldt Bryst

Endelig er jeg da Konge i Norge.

(gaar ind i Hallen)

SKULE JARL gjemmer Kongens Segl i Beltet

Men jeg raader Land og Rige.

Tæppet falder.

ANDEN AKT

Gildehallen i Bergens Kongsgaard. Et stort Buevindu midt paa Bagvæggen. Langsmed denne er en Forhøjning med Sæder for Kvinderne. Ved den venstre Langvægg staar Kongsstolen nogle Trin over Gulvet; midt paa den modsatte Vægg stor Indgangsdør. Bannere, Mærker, Skjolde og Vaaben samt brogede Tepper hænger ned fra Væggstolperne og fra det udskaarne Træloft. Rundtom i Hallen staar Drikkeborde med Kander, Horn og Bægre.

Kong Haakon sidder paa Forhøjningen hos Margrete, Sigrid, Fru Ragnhild og mange fornemme Kvinder. Ivar Bodde staar bag Kongens Stol. Om Drikkebordene er Kongens og Jarlens Mænd samt Gjæster bænkede. Ved det fremste Bord tilhøjre sidder blandt Andre Dagfinn Bonde, Gregorius Jonssøn og Paal Flida. Skule Jarl og Bisp Nikolas spiller Brettspil ved et Bord tilvenstre. Jarlens Husfolk gaar fra og til og bærer Drikkesager frem. Fra en tilstødende Stue høres Musik under de følgende Optrin.

DAGFINN BONDE

Nu lider det alt paa femte Dagen, og endda er Madsvendene lige rappe til at sætte de fyldte Krus frem.

PAAL FLIDA

Det var aldrig Jarlens Vis at svelte sine Gjæster.

DAGFINN BONDE

Nej, det ser slig ud. Saa gjildt et Kongsbryllup har ikke været spurgt i Norge før.

PAAL FLIDA

Skule Jarl har heller ikke giftet bort nogen Datter før.

DAGFINN BONDE

Sandt nok; Jarlen er en mægtig Mand.

EN HIRDMAND

Sidder inde med Tredjedelen af Riget. Det er mere, end nogen Jarl havde før i Tiden.

PAAL FLIDA

Kongens Del er dog større.

DAGFINN BONDE

Det snakker vi ikke om her; nu er vi Venner og vel forligte.

(drikker Paal til)

Lad saa Kongen være Konge og Jarlen Jarl.

PAAL FLIDA ler

Grejdt høres det paa Dig at Du er Kongsmand.

DAGFINN BONDE

Det pligter ogsaa Jarlsmændene at være.

PAAL FLIDA

Aldrig det. Vi har svoret Jarlen Ed, men ikke Kongen.

DAGFINN BONDE

Det kan ske endnu.

BISP NIKOLAS dæmpet til Jarlen under Spillet

Hører I hvad Dagfinn Bonde siger?

SKULE JARL uden at se opp

Jeg hører nok.

GREGORIUS JONSSØN ser vist paa Dagfinn

Tænker Kongen paa Sligt?

DAGFINN BONDE

Naa naa, – lad fare; – ingen Splid idag.

BISP NIKOLAS

Kongen vil tage Eders Mænd i Ed, Jarl.

GREGORIUS JONSSØN stærkere

Tænker Kongen paa Sligt, spørger jeg?

DAGFINN BONDE

Jeg svarer ikke. Lad os drikke paa Fred og Venskab mellem Kongen og Jarlen. Øllet er godt.

PAAL FLIDA

Det har ogsaa faaet god Tid til at ligge.

GREGORIUS JONSSØN

Tre Gange har Jarlen beredt Bryllupet, tre Gange lovede Kongen at komme, – tre Gange svigtede han.

DAGFINN BONDE

Last Jarlen for det; han gav os fuldt opp at tage Vare i Viken.

PAAL FLIDA

Sigurd Ribbung gav Jer nok mere at tage Vare i Vermeland, efter hvad der siges.

DAGFINN BONDE oppfarende

Ja, hvem var det, som slapp Sigurd Ribbung løs?

GREGORIUS JONSSØN

Sigurd Ribbung rømte fra os i Nidaros, det er vitterligt for Alle.

DAGFINN BONDE

Men det er ikke vitterligt for Nogen, at I hindrede ham.

BISP NIKOLAS til Jarlen, der betænker sig paa et Trækk

Hører I, Jarl, – det var Jer, som slapp Sigurd Ribbung.

SKULE JARL trækker

Den Vise er gammel.

GREGORIUS JONSSØN til Dagfinn

Jeg tænkte dog, Du havde hørt om Islændingen, Andres Thorsteinssøn, Sigurd Ribbungs Ven –

DAGFINN BONDE

Ja; da Sigurd var rømt, hængte I Islændingen, det ved jeg.

BISP NIKOLAS trækker og siger leende til Jarlen

Nu slaar jeg Bonden, Herre Jarl.

SKULE JARL lydt

Slaa ham; en Bonde gjælder ikke stort.

(flytter en Brikke)

DAGFINN BONDE

Nej, det fik Islændingen sande, den Tid Sigurd Ribbung rømte til Vermeland.

Undertrykt Latter mellem Kongsmændene; Samtalen fortsættes dæmpet; strax efter kommer en Mand ind og hvisker til Gregorius Jonssøn.

BISP NIKOLAS

Og saa trækker jeg hid; og saa har I tabt.

SKULE JARL

Det lader saa.

BISP NIKOLAS lægger sig tilbage i Stolen

I værgede ikke godt om Kongen paa det Sidste.

SKULE JARL stryger Brikkerne overende og rejser sig

Jeg er længesiden trætt af at være Kongsværge.

GREGORIUS JONSSØN nærmer sig og siger dæmpet

Herre Jarl, Jostein Thamb lader melde at nu ligger Skibet klar til at gaa under Sejl.

SKULE JARL sagte

Godt.

(tager et forseglet Pergament frem)

Her er Brevet.

GREGORIUS JONSSØN ryster paa Hovedet

Jarl, Jarl, – er det raadeligt?

SKULE JARL

Hvilket?

GREGORIUS JONSSØN

Kongens Segl er for.

SKULE JARL

Det er til Kongens Bedste jeg handler.

GREGORIUS JONSSØN

Saa lad Kongen selv vise Tilbudet fra sig.

SKULE JARL

Det gjør han ikke, om han faar raade. Al hans Hug og Tanke er rettet paa at kue Ribbungerne, derfor vil han sikkre sig paa andre Kanter.

GREGORIUS JONSSØN

Klogt kan det være, det, som I her gjør, – men det er farligt.

SKULE JARL

Lad mig om det. Bring Brevet, og sig Jostein at han sejler strax.

GREGORIUS JONSSØN

Det skal ske, som I byder.

(gaar ud til Højre og kommer ind igjen om lidt)

BISP NIKOLAS til Jarlen

I har Mangt at skjøtte, lader det til.

SKULE JARL

Men liden Takk for det.

BISP NIKOLAS

Kongen har rejst sig.

Haakon kommer nedover; alle Mænd staar opp fra Bordene.

HAAKON til Bispen

Højlig maa det glæde os, hvor frisk og stærk I har holdt ud i alle disse lystige Dage.

BISP NIKOLAS

Det blaffrer opp engang imellem, Herre Konge; men længe varer det nok ikke. Jeg har ligget syg hele Vinteren udover.

HAAKON

Ja, ja, – I har levet et stærkt Liv, rigt paa mangen rygtbar Gjerning.

BISP NIKOLAS ryster paa Hovedet

Aa, der er Maade med det; jeg har Mangt ugjort endnu. Den som vidste om En fik Tid til det Altsammen.

HAAKON

De Levende faar tage Arv efter dem, som gaar bort, ærværdige Herre; alle vil vi jo det Bedste for Land og Folk.

(vender sig til Jarlen)

Et undrer mig højlig; ingen af vore Sysselmænd paa Haalogaland er mødt frem til Bryllupet.

SKULE JARL

Sandt nok; Andres Skjaldarband havde jeg saa sikkert ventet.

HAAKON smilende

Og Vegard Væradal ogsaa.

SKULE JARL

Ogsaa Vegard, ja.

HAAKON spøgende

Og jeg haaber, I havde taget bedre imod min gamle Ven nu, end for syv Aar siden paa Oslo Brygge, da I stakk ham i Kinden, saa Sværdet skar sig selv ud.

SKULE JARL ler tvungent

Ja dengang Gunnulf, Eders Morbroder, hugg højre Haand af Sira Eiliv, min bedste Ven og Raadgiver.

BISP NIKOLAS muntert

Og da Dagfinn Bonde og Hirdmændene satte stærk Nattevagt paa Kongsskibet og sagde at Kongen var utrygg i Jarlens Værge!

HAAKON alvorligt

De Dage er gamle og glemte.

DAGFINN BONDE nærmer sig

Nu kan der blæses til Vaabenlegen nede paa Volden, hvis det lyster Eder, Herre.

HAAKON

Godt. Idag vil vi tage al Glæde med; imorgen faar vi begynde igjen at tænke paa Ribbungerne og Orknøjarlen.

BISP NIKOLAS

Ja, han nægter jo at svare Skatten?

HAAKON

Havde jeg Ribbungerne vel fra Halsen, saa foer jeg selv vestover.

Haakon gaar opp mod Forhøjningen, rækker Margrete Haanden og fører hende ud til Højre; lidt efter lidt følger de Øvrige efter.

BISP NIKOLAS til Ivar Bodde

Hør lidt her. Hvem er den Mand, som heder Jostein Thamb?

IVAR BODDE

Her er en Farmand fra Orknø, som heder slig.

BISP NIKOLAS

Fra Orknø? Jasaa. Og nu sejler han hjem?

IVAR BODDE

Ja, han gjør nok det.

BISP NIKOLAS sagtere

Med dyr Ladning, Ivar Bodde!

IVAR BODDE

Korn og Klæde, tror jeg.

BISP NIKOLAS

Og et Brev fra Skule Jarl.

IVAR BODDE studser

Til hvem?

BISP NIKOLAS

Ved ikke; – der var Kongssegl for –

IVAR BODDE griber ham om Armen

Herre Bisp, – er det som I siger?

BISP NIKOLAS

Hyss, bland ikke mig opp i den Sag.

(fjerner sig)

IVAR BODDE

Da maa jeg strax –! Dagfinn Bonde! Dagfinn, Dagfinn –!

(trænger sig gjennem Mængden ved Udgangsdøren)

BISP NIKOLAS deltagende til Gregorius Jonssøn

Ingen Dag uden En eller Anden fanger Ulempe paa Gods og Frihed!

GREGORIUS JONSSØN

Hvem gjælder det nu?

BISP NIKOLAS

En stakkels Farmand, – Jostein Thamb synes jeg de kaldte ham.

GREGORIUS JONSSØN

Jostein –?

BISP NIKOLAS

Dagfinn Bonde vil nægte ham at sejle.

GREGORIUS JONSSØN

Vil Dagfinn nægte ham, siger I?

BISP NIKOLAS

Rett nu gik han.

GREGORIUS JONSSØN

Tilgiv, Herre, jeg maa skynde mig –

BISP NIKOLAS

Ja, gjør det, gode Lendermand; – Dagfinn Bonde er saa ilsindet.

Gregorius Jonssøn iler ud til Højre blandt Resten af de Tilstedeværende; kun Skule Jarl og Bisp Nikolas bliver tilbage i Hallen.

SKULE JARL gaar tankefuld opp og ned; pludselig er det ligesom han vaagner; han ser sig om og siger

Hvor stillt her blev med engang.

BISP NIKOLAS

Kongen gik.

SKULE JARL

Og alle Mænd fulgte ham efter.

BISP NIKOLAS

Alle, undtagen vi.

SKULE JARL

Det er noget Stort, det, at være Konge.

BISP NIKOLAS forsigtig

Gad I prøve det, Jarl?

SKULE JARL smiler alvorligt

Jeg har prøvet det; hver søvnsvanger Natt er jeg Konge i Norge.

BISP NIKOLAS

Drømme varsler.

SKULE JARL

De frister ogsaa.

BISP NIKOLAS

Neppe Jer. Før i Tiden, det kan jeg skjønne; – men nu, da I har Tredjedelen af Riget, raader som første Mand i Landet og er Dronningens Fader –

SKULE JARL

Mest nu, – mest nu.

BISP NIKOLAS

Dølg Intet! Skrift; thi I bærer visselig paa en stor Kval.

SKULE JARL

Mest nu, som jeg siger. Det er den store Forbandelse, som ligger over alt mit Liv, dette, at staa det Højeste saa nær – bare et Slug imellem – et Spring over, – paa den anden Side er Kongsnavn og Purpurkaabe og Trone og Magt og Alt; daglig har jeg det for Øje – men vinder aldrig over.

BISP NIKOLAS

Sandt, sandt, Jarl.

SKULE JARL

Da de tog Guthorm Sigurdssøn til Konge, stod jeg i min Ungdoms fuldeste Kraft; da var det som det skreg lydt i mig: væk med Barnet, – jeg er den voxne, stærke Mand! – Men Guthorm var Kongssøn; der laa et Slug mellem mig og Tronen.

BISP NIKOLAS

Og I vovede ikke –

SKULE JARL

Saa blev Erling Steinvægg hyldet af Slittungerne. Da skreg det i mig igjen: Skule er en større Høvding end Erling Steinvægg! Men jeg maatte brudt med Birkebejnerne, – det var Sluget dengang.

BISP NIKOLAS

Og Erling blev Konge for Slittungerne, og for Ribbungerne siden, og I ventede!

SKULE JARL

Jeg ventede paa Guthorms Død.

BISP NIKOLAS

Og Guthorm døde, og Inge Baardssøn, Eders Broder, blev Konge.

SKULE JARL

Saa ventede jeg paa min Broders Død. Han var syg fra første Færd af; hver Morgen, naar vi mødtes i den hellige Messe, sad jeg og skottede efter om ikke Sotten tog til. Hvert Drag af Smerte, som strøg over hans Ansigt, var mig som et Vindpust i Sejlet og bar mig nærmere mod Tronen. Hvert Sukk, han lettede sin Ve og Vaande i, lød for mig, som Horn og Lur langt bortunder Liderne, som Sendebud, der kom langvejs fra for at melde, at nu fik jeg snart tage Rigsstyret. Slig rykkede jeg hver kjærlig Brodertanke opp med Rod og Trevler; og Inge døde og Haakon kom, – og Birkebejnerne tog ham til Konge.

BISP NIKOLAS

Og I ventede.

SKULE JARL

Mig tykkedes der maatte komme Hjælp ovenfra. Jeg kjendte Kongskraften i mig, og jeg ældedes; hver Dag, der gik, var en Dag, som toges bort fra min Livsgjerning. Hver Kveld tænkte jeg: imorgen sker der et Jertegn, som fælder ham og sætter mig paa det tomme Sæde.

BISP NIKOLAS

Ringe var Haakons Magt dengang; han var kun et Barn; det gjaldt ikke Andet, end et Skridt af Eder, men I tog det ikke.

SKULE JARL

Det Skridt var svært at tage; det havde skilt mig fra al min Slægt og fra alle Venner.

BISP NIKOLAS

Ja, der er Sagen, Skule Jarl, – der er Forbandelsen, som har ligget over Eders Liv. I vil vide hver Vej aaben i Nødsfald, – I vover ikke at bryde alle Broer af og kun beholde en igjen, værge den alene, og sejre eller falde der. I stiller Snarer for Eders Uven, I bygger Fælde for hans Fod og hænger hvasse Sverd over hans Hoved, I strør Gift i alle Fade og I har hundrede Garn ude; men vil han ind i et af dem, saa vover I ikke at trække i Traaden; griber han efter Giften, saa tykkes det Jer tryggere at han falder for Sverd; er han ved at lade sig fange om Morgenen, saa finder I det bedre at det sker ved Kveldstid.

SKULE JARL ser alvorligt paa ham

Og hvad vilde I gjøre, Herre Bisp?

BISP NIKOLAS

Tal ikke om mig; min Gjerning er at tømre Kongsstolene i dette Land, ikke at sidde deroppe og styre Folk og Rige.

SKULE JARL efter et kort Opphold

Svar mig paa Et, ærværdige Herre; men svar mig med al Sandhed. Hvorfor gaar Haakon saa uryggelig frem paa den lige Vej? Han er ikke kløgtigere end I, ikke djærvere end jeg.

BISP NIKOLAS

Hvem gjør den største Gjerning i Verden?

SKULE JARL

Det gjør den største Mand.

BISP NIKOLAS

Men hvem er den største Mand?

SKULE JARL

Den Modigste.

BISP NIKOLAS

Saa siger Høvdingen. En Prest vilde sige, det er den mest Troende, – en Vismand, at det er den Kyndigste. Men det er ingen af dem, Jarl. Den lykkeligste Mand er den største Mand. Den Lykkeligste er det, som gjør de største Gjerninger, han, hvem Tidens Krav kommer over ligesom i Brynde, avler Tanker, dem han ikke selv fatter, og som peger for ham paa den Vej, han ikke selv ved hvor bær hen, men som han dog gaar og maa gaa, til han hører Folket skrige i Glæde, og han ser sig om med spilte Øjne og undrer sig og skjønner, at han har gjort et Storværk.

SKULE JARL

Ja, der er dette uryggelig Sikkre ved Haakon.

BISP NIKOLAS

Det er det, som Romerne kaldte Ingenium. – Jeg er ikke stiv i Latinen forresten; men det kaldtes Ingenium.

SKULE JARL først tankefuld, siden i stigende Bevægelse

Haakon skulde være skabt af et andet Stof end jeg? Være af de Lykkelige? – Ja, trives ikke Alting for ham? Føjer ikke Alting sig til det Bedste, naar det gjælder ham? Selve Bonden mærker det; han siger, at Træerne bær togange Frugt, og Fuglene ruger Ægg togange hver Sommer, mens Haakon er Konge. Vermelandsbygden, som han brændte og hærgede, den staar og lyser med tømrede Huse igjen, og alle Akre svinger tungt for Vinden. Det er som Blodet og Asken gjødsler, der Haakon farer frem i Hærfærd; det er som Herren dækker over med Grøde, hvad Haakon tramper ned; det er som de hellige Magter skynder sig at slette ud hver Skyld efter ham. Og hvor lett gik han ikke til at blive Konge! Han trængte til at Inge skulde dø tidligt, og Inge døde; han trængte til Værn og Værge, og hans Mænd værnede og værgede ham; han trængte til Jernbyrd, og hans Moder kom og bar den for ham.

BISP NIKOLAS i uvilkaarligt Udbrudd

Men vi – vi To –!

SKULE JARL

Vi?

BISP NIKOLAS

Ja I – I da!

SKULE JARL

Haakon har Retten, Bisp.

BISP NIKOLAS

Han har Retten, fordi han er den Lykkelige; – den største Lykke er den, at have Retten. Men med hvilken Rett fik Haakon Retten og ikke I?

SKULE JARL efter et kort Opphold

Der er Ting, som jeg vil bede Gud frelse mig fra at tænke paa.

BISP NIKOLAS

Saa I aldrig et gammelt Billede i Nidaros Kristkirke? Det viser Syndfloden, som voxer og højner sig opp over alle Berge, saa der kun er en eneste Tind igjen. Oppover der klyver en hel Slægt, Fader og Moder og Søn og Søns Hustru og Børn; – og Sønnen river Faderen ned i Vandflommen for at vinde bedre Fæste, og han vil rive Moderen med, og Hustru og alle Børn, for at vinde opp til Toppen selv; – thi deroppe er en Fodsbred Land, der kan han holde sig en Time. – Det, Jarl, det er Visdommens Saga og hver Vismands Saga.

SKULE JARL

Men Retten!

BISP NIKOLAS

Sønnen havde Retten. Han havde Styrke og Lyst til Livet; – føj din Lyst og brug din Evne, den Rett har Hvermand.

SKULE JARL

Til det, som godt er, ja.

BISP NIKOLAS

Leg og Spil med Ord! Der gives ikke Godt og Ondt, ikke opp og ned, ikke Højt og Lavt. Slige Ord maa I glemme, ellers gjør I aldrig det sidste Skridt, sætter aldrig over Sluget.

(dæmpet og indtrængende)

I skal ikke hade Flokk eller Sag fordi Flokken eller Sagen vil dette og ikke hint; men I skal hade hver Mand i Flokken fordi han er Eder imod, og I skal hade hver den, som staar rundt om en Sag, fordi Sagen ikke fremmer Eders Vilje. Alt det, som I kan bruge, det er Godt, – alt det, som lægger Braate paa Eders Vej, det er Ondt.

SKULE JARL ser grublende frem for sig

Hvad har ikke jeg kostet paa den Kongsstol, som jeg dog ikke rakk opp til; – og hvad har Haakon kostet paa den, han, som nu sidder der saa trygg! Jeg var ung og slapp min fagre lønlige Kjærlighed, for at gifte mig ind i en mægtig Ætt. Jeg bad til de Hellige, at der maatte skjænkes mig en Søn, – jeg fik kun Døttre.

BISP NIKOLAS

Haakon faar Sønner, Jarl, – se til!

SKULE JARL gaar over mod Vinduet tilhøjre

Ja, – Alt føjer sig for Haakon.

BISP NIKOLAS følger efter ham

Og I, I vil lade Jer jage fredløs fra Lykken alt Eders Liv igjennem! Er I da blind? Ser I ikke, at det er en stærkere Magt end Birkebejnerflokken, som staar bagved Haakon og fremmer al hans Gjerning? Han faar Hjælpen deroppefra, fra dem – dem, som staar Eder imod, – fra dem, som var Eders Avindsmænd fra Fødselen af! Og for disse Avindsmænd bøjer I Eder! Rejs Jer, Mand; skyd Rygg! Hvad fik I ellers Eders ubændige Sjæl til? Kom ihug, at det første Storværk i Verden blev øvet af En, som rejste sig mod et stærkt Rige!

SKULE JARL

Hvem?

BISP NIKOLAS

Engelen, som rejste sig mod Lyset!

SKULE JARL

Og som blev slængt i Afgrundens Gab –

BISP NIKOLAS vildt

Og skabte et Rige der, og blev Konge, en mægtig Konge, – mægtigere end Nogen af de titusinde – Jarler deroppe!

(synker ned paa Bænken ved Drikkebordet)

SKULE JARL ser længe paa ham og siger

Bisp Nikolas, er I noget Mere eller noget Mindre end et Menneske?

BISP NIKOLAS smiler

Jeg er i Uskyldighedsstand: jeg kjender ikke Forskjel mellem Godt og Ondt.

SKULE JARL halvt til sig selv

Hvorfor satte de mig ind i Verden, naar de ikke vilde stelle det bedre for mig? Haakon har saa fast og uryggelig en Tro paa sig selv, – alle hans Mænd har saa fast og uryggelig en Tro paa ham –

BISP NIKOLAS

Dølg at I ikke har slig Tro paa Eder selv! Tal, som om I havde den; sværg højt og dyrt paa at I har den, – og Alle vil tro paa Jer.

SKULE JARL

Havde jeg en Søn! Havde jeg en Søn, som kunde tage al den store Arv efter mig!

BISP NIKOLAS livfuldt

Jarl – hvis I havde en Søn?

SKULE JARL

Jeg har ingen.

BISP NIKOLAS

Haakon faar Sønner.

SKULE JARL knuger Hænderne

Og er kongefødt!

BISP NIKOLAS rejser sig

Jarl, – hvis han ikke var det?

SKULE JARL

Han har jo godtgjort det; Jernbyrden –

BISP NIKOLAS

Og hvis han ikke var det – trods Jernbyrden?

SKULE JARL

Vil I sige at Gud løj, da han lod Jernbyrden lykkes?

BISP NIKOLAS

Hvad var det Inga fra Vartejg trøstede sig til at æske Gudsdom for?

SKULE JARL

At det Barn, hun fødte øster i Borgasyssel, var Haakon Sverressøns Søn.

BISP NIKOLAS nikker, ser sig om og siger sagte

Og hvis nu Kong Haakon ikke var dette Barn?

SKULE JARL farer et Skridt tilbage

Almægtige –!

(fatter sig)

Det er utænkeligt.

BISP NIKOLAS

Hør mig, Jarl. Jeg er sex og syvti Aar; det tar til at bære bratt nedover Bakke nu, og denne Sag drister jeg mig ikke til at tage med derover –

SKULE JARL

Tal, tal! Er han ikke Haakon Sverressøns Søn?

BISP NIKOLAS

Hør mig. Det gjordes ikke vitterligt for Nogen, den Tid Inga var med Barn. Haakon Sverressøn var nylig død, og sagtens frygtede hun for Inge Baardssøn, som da var Konge, og for Eder, – naa ja, for Baglerne med, kan jeg tænke. Hun fødte lønligt i Thrond Prests Hus, øster i Heggen Herred, og ni Dage efter rejste hun hjem; men Kongsbarnet blev et helt Aar hos Presten, uden at hun turde se til det, og uden at Nogen vidste det, undtagen Thrond og hans to Sønner.

SKULE JARL

Ja, ja, – og saa?

BISP NIKOLAS

Da Barnet var aarsgammelt kunde det ikke godt dølges længere. Inga røbede da Sagen for Erlend af Huseby, – en gammel Birkebejner fra Sverres Tider – ved I.

SKULE JARL

Nu?

BISP NIKOLAS

Han og andre Høvdinger fra Opplandene tog Barnet, rejste midtvinters over Fjeldet med det, og bragte det til Kongen, som den Tid sad i Nidaros.

SKULE JARL

Og endda kan I sige at –?

BISP NIKOLAS

Stor Fare kan I vel skjønne det maatte være for en ringe Prest at fostre et Kongsbarn. Strax Barnet var født, skriftede han derfor for en af sine Overmænd i Kirken og spurgte om hans Raad. Denne hans Overmand bød da Thrond lønligt at forbytte Barnet, sende den rette Kongssøn til et trygt Sted og give Inga den Urette, om hun eller Birkebejnerne siden krævede Kongssønnen.

SKULE JARL opprørt

Og hvem var den Hund, som raadede til Sligt?

BISP NIKOLAS

Det var mig.

SKULE JARL

I? Ja, I har altid hadet Sverres Ætt.

BISP NIKOLAS

Utrygt tyktes det mig for Kongssønnen at komme i Eders Hænder.

SKULE JARL

Men Presten?

BISP NIKOLAS

Lovede at gjøre, som jeg bød.

SKULE JARL griber ham om Armen

Og Haakon er den Urette?

BISP NIKOLAS

Hvis Presten har holdt sit Løfte.

SKULE JARL

Hvis han har holdt det?

BISP NIKOLAS

Thrond Prest rejste fra Landet samme Vinter Barnet kom til Kong Inge. Han foer til Thomas Becketts Grav, og blev siden i England til han døde.

SKULE JARL

Han rejste fra Landet, siger I! Da har han forbyttet Barnet og frygtet Hævn af Birkebejnerne.

BISP NIKOLAS

Eller han har ikke forbyttet det, og frygtet Hævn af mig.

SKULE JARL

Hvilken af Delene tror I?

BISP NIKOLAS

Begge Dele er lige trolige.

SKULE JARL

Men Prestesønnerne, som I nævnte?

BISP NIKOLAS

De gik med Korsfarerne til det hellige Land.

SKULE JARL

Og Ingen har spurgt til dem siden?

BISP NIKOLAS

Jo.

SKULE JARL

Hvor er de?

BISP NIKOLAS

De druknede i Grækerhavet paa Udrejsen.

SKULE JARL

Og Inga –?

BISP NIKOLAS

Ved Intet, hverken om Prestens Skrifte eller om mit Raad.

SKULE JARL

Hendes Barn var kun ni Dage da hun rejste, sagde I?

BISP NIKOLAS

Ja; og det Barn, hun saa igjen, var over aarsgammelt –

SKULE JARL

Saa er der Ingen i Verden, som kan lyse opp her!

(gaar nogle Gange stærkt opp og ned)

Almægtige Gud, kan dette være Sandhed? Haakon – Kongen – han, som styrer over alt Land og Rige, han skulde ikke være den Odelsbaarne! – Og hvorfor er det ikke rimeligt nok? Har ikke alt Held vidunderligt fulgt ham, – hvorfor da ikke ogsaa det, at tages som Barn ud af en fattig Kotkarls Hus og lægges i Kongsbarnets Vugge –

BISP NIKOLAS

Mens hele Folket tror han er Kongens Søn –

SKULE JARL

Mens han selv tror det, Bisp, – det er det Meste af Lykken, det er Styrkebeltet!

(gaar til Vinduet)

Se hvor fager han sidder paa Hesten. Ingen sidder som han. Det ler og glittrer som Solskin i hans Øjne, han ser udad i Dagen, som om han vidste sig skabt til at gaa fremad, altid fremad.

(vender sig om mod Bispen)

Jeg er en Kongsarm, kanhænde et Kongshoved ogsaa; men han er den hele Konge.

BISP NIKOLAS

Og er det kanske endda ikke.

SKULE JARL

Nej, – kanske endda ikke.

BISP NIKOLAS lægger Haanden paa hans Skulder

Jarl, hør mig –

SKULE JARL vedbliver at se ud

Der sidder Dronningen. Haakon taler mildt til hende; hun blir rød og bleg af Glæde. Han tog hende til Hustru, fordi det var klogt at kaare Datteren af den mægtigste Mand i Landet. Der var ikke en varm Tanke i hans Hjerte for hende dengang; – men det vil komme; Haakon har Lykken med sig. Hun vil lyse over hans Liv –

(standser og udbryder forundret)

Hvad er det?

BISP NIKOLAS

Hvilket?

SKULE JARL

Dagfinn Bonde brød voldsomt gjennem Flokken, som staar rundt om. Nu melder han Noget for Kongen.

BISP NIKOLAS ser ud bagved Jarlen

Haakon tykkes at blive vred; – gjør han ikke? Han knytter Haanden –

SKULE JARL

Han ser heropp; – hvad kan det være?

(vil gaa)

BISP NIKOLAS holder ham tilbage

Jarl, hør mig, – der turde findes et Middel til at blive viss paa Haakons Rett.

SKULE JARL

Et Middel, siger I?

BISP NIKOLAS

Thrond Prest har før han døde oppsat et Brev om sin Fremfærd og taget Sakramentet paa, at det han der skriver, er sandt.

SKULE JARL

Og dette Brev, – for Guds Barmhjertigheds Skyld, – hvor er det?

BISP NIKOLAS

I maa da vide at –

(ser mod Døren)

Hys, Kongen kommer!

SKULE JARL

Brevet, Bisp, – Brevet!

BISP NIKOLAS

Der er Kongen.

Haakon kommer ind, fulgt af sin Hird og mange Gjæster. Strax derefter viser Margrete sig; hun er i ængstelig Bevægelse og vil ile frem til Kongen, men hindres af Fru Ragnhild, som med flere Kvinder har fulgt hende. Sigrid holder sig lidt for sig selv oppimod Baggrunden. Jarlens Mænd synes urolige og samler sig i Flok paa højre Side, hvor Skule staar, men noget tilbage.

HAAKON i stærkt indre Opprør

Skule Jarl, hvem er Konge i dette Land?

SKULE JARL

Hvem der er Konge?

HAAKON

Saa spurgte jeg. Jeg har Kongsnavnet, men hvem har Kongsmagten?

SKULE JARL

Kongsmagten bør være der, hvor Kongsretten er.

HAAKON

Saa burde det være; men er det saa?

SKULE JARL

Stævner I mig her tildoms?

HAAKON

Det gjør jeg; thi den Rett har jeg mod hver Mand i Riget.

SKULE JARL

Jeg trøster mig til at svare for mine Gjerninger.

HAAKON

Godt for os Alle, hvis saa er.

(stiger et Trin opp, hvor Kongsstolen staar, og støtter sig til Stolarmen)

Her staar jeg som Eders Konge og spørger: Ved I, at Jon Jarl paa Orknø har rejst sig mod mig?

SKULE JARL

Ja.

HAAKON

At han nægter at betale mig Skatten?

SKULE JARL

Ja.

HAAKON

Og er det sandt, at I, Herre Jarl, idag har skikket Brev til ham?

SKULE JARL

Hvem siger saa?

IVAR BODDE

Saa siger jeg.

DAGFINN BONDE

Jostein Thamb turde ikke nægte at tage det med, siden Kongens Segl var for.

HAAKON

I skriver til Kongens Uvenner og sætter Kongens Segl for, skjønt Kongen ikke ved, hvad der staar skrevet!

SKULE JARL

Saa har jeg gjort i mange Aar med Eders Minde.

HAAKON

Ja, den Tid, I førte Værgemaalet for mig.

SKULE JARL

Aldrig har I havt Skade deraf. Jon Jarl skrev mig til og bad om min Mellemkomst; han bød Forlig, men paa uhæderlige Vilkaar for Kongen. Vermelandstoget har sært trykket Eders Sind; havde I selv faaet handle nu, saa var Jon Jarl sluppet for lett, – jeg kan grejde Sagen bedre.

HAAKON

Vi ønskede helst at grejde Sagen selv. – Og hvad har I svaret?

SKULE JARL

Læs mit Brev.

HAAKON

Giv hid!

SKULE JARL

Jeg tænkte I havde det?

DAGFINN BONDE

I ved vist bedre end saa. Gregorius Jonssøn var rappere paa Foden; da vi kom ombord, var Brevet borte.

SKULE JARL vender sig til Gregorius Jonssøn

Herr Lendermand, giv Kongen Brevet.

GREGORIUS JONSSØN nærmer sig urolig

Hør mig –!

SKULE JARL

Hvad nu?

GREGORIUS JONSSØN dæmpet

I vil mindes, der stod skrevet hvasse Ord om Kongen.

SKULE JARL

Dem skal jeg vide at svare for. Brevet!

GREGORIUS JONSSØN

Jeg har det ikke.

SKULE JARL

I har det ikke!

GREGORIUS JONSSØN

Dagfinn Bonde var i Hælene paa os. Jeg greb Brevet fra Jostein Thamb, bandt en Sten til det –

SKULE JARL

Nu?

GREGORIUS JONSSØN

Det ligger paa Bunden af Fjorden.

SKULE JARL

Ilde – ilde har I der handlet.

HAAKON

Jeg venter paa Brevet, Herre Jarl!

SKULE JARL

Jeg kan ikke lægge det frem.

HAAKON

I kan ikke?

SKULE JARL gaar et Skridt nærmere mod Kongen

Jeg er for stolt til at skyde mig ind under, hvad I og Eders Mænd vilde kalde for Udflugter –

HAAKON tvinger sin oppbrusende Vrede

Og saa –?

SKULE JARL

Kort og godt; – jeg lægger det ikke frem; – jeg vil ikke lægge det frem!

HAAKON

I trodser mig altsaa!

SKULE JARL

Hvis det ikke kan være Andet, – nu ja, jeg trodser Eder.

IVAR BODDE stærkt

Nu, Herre Konge, nu tænker jeg ikke nogen Mand har mere Vidnesbyrd behov!

DAGFINN BONDE

Nej, nu tænker jeg vi kjender Jarlens Sindelag.

HAAKON koldt til Jarlen

Vil I give Kongsseglet til Ivar Bodde.

MARGRETE iler med foldede Hænder frem mod Forhøjningen, hvor Kongen staar

Haakon, vær mig en mild og naadig Husbond!

Haakon gjør en bydende Armbevægelse mod hende; hun skjuler Ansigtet i sit Slør og gaar oppover mod Moderen igjen.

SKULE JARL til Ivar Bodde

Her er Kongsseglet.

IVAR BODDE

Dette skulde være Gildets sidste Kveld. Det endte med en tung Sorg for Kongen; men det maatte komme slig engang, og jeg mener, hver trofast Mand maa glæde sig ved at det kom.

SKULE JARL

Og jeg mener, hver trofast Mand maa harmes dybt over at en Prest paa slig Vis stiller sig mellem os Birkebejnere; – ja, jeg siger Birkebejnere, thi jeg er Birkebejner fuldt saa godt som Kongen og hans Mænd. Jeg er af samme Ætt, Sverres Ætt, Kongs-Ætten, – men I, Prest, I har bygget en Mur af Mistro rundt om Kongen og stængt mig ude fra ham; det har været Eders Gjerning i mange Aar.

PAAL FLIDA oppægget til de Omstaaende

Jarlsmænd! Skal vi taale sligt længere?

GREGORIUS JONSSØN træder frem

Nej, vi kan ikke og vil ikke taale det længer. Her maa det siges lydt, – ingen af Jarlens Mænd kan tjene Kongen med fuld Tro og Kjærlighed, saalænge Ivar Bodde gaar ind og ud i Kongsgaarden og lægger Ondt for os.

PAAL FLIDA

Prest! Jeg undsiger Dig paa Liv og Lemmer, hvor jeg træffer Dig, paa fri Mark, ombord, eller i uhelligt Hus!

MANGE JARLSMÆND

Jeg ogsaa! Jeg ogsaa! Du skal være fredløs for os!

IVAR BODDE

Gud forbyde at jeg skulde staa mellem Kongen og saa mange mægtige Høvdinger. – Haakon, min høje Herre, jeg ved med mig selv, at jeg har tjent Eder med al Troskab. Jarlen har jeg varet Jer imod, det er sandt; men hvis jeg nogen Tid gjorde ham Urett, da faar Gud forlade mig det. Nu er der ikke mere for mig at gjøre i Kongsgaarden; her er Eders Segl; tag det i egne Hænder; for længe siden skulde det ligget der.

HAAKON der er stegen ned fra Forhøjningen

I bliver!

IVAR BODDE

Jeg kan ikke. Samvittigheden vilde bide og nage mig Natt og Dag, om jeg gjorde det. Større Ulykke kan ingen Mand volde i disse Tider, end at stille sig mellem Kongen og Jarlen.

HAAKON

Ivar Bodde, jeg byder Dig at blive!

IVAR BODDE

Om den hellige Kong Olaf stod opp af Sølvkisten og bød mig blive, saa maatte jeg dog gaa nu.

(lægger Seglet i Kongens Haand)

Farvel, min ædle Herre! Gud fremme og signe al Eders Gjerning!

(gaar mellem Mængden ud til Højre)

HAAKON mørk, til Jarlen og hans Mænd

Der mistede jeg en trofast Ven for Eders Skyld; stort Vederlag maa I byde, skal I veje Tabet opp.

SKULE JARL

Jeg byder mig selv og alle Mine.

HAAKON

Næsten er jeg rædd der maa mere til. Jeg trænger nu til at samle om mig alle dem, som jeg fuldt kan lide paa. Dagfinn Bonde, lad strax gaa Bud nordover til Haalogaland; Vegard Væradal skal kaldes her ned igjen.

DAGFINN BONDE der har staaet noget tilbage, i Samtale med en rejseklædt Mand, som er traadt ind i Hallen, nærmer sig og siger rystet

Vegard kan ikke komme, Herre.

HAAKON

Hvoraf ved Du det?

DAGFINN BONDE

Rett nu er her Bud om ham.

HAAKON

Hvad melder det?

DAGFINN BONDE

At Vegard Væradal er dræbt.

MANGE STEMMER

Dræbt!

HAAKON

Hvem dræbte ham?

DAGFINN BONDE

Andres Skjaldarband, Jarlens Ven.

Kort Opphold; Mændene hvisker uroligt indbyrdes.

HAAKON

Hvor er Budet?

DAGFINN BONDE fører Manden frem

Her, Herre Konge.

HAAKON

Hvad Aarsag var der til Drabet?

BUDET

Det ved nok Ingen. De taltes ved om Finneskatten og med Et sprang Andres opp og gav ham Banesaar.

HAAKON

Og havde der før været Trætte mellem dem?

BUDET

Stundom. Andres sagde tidt, at en klog Raadgiver her sørfra havde skrevet ham til, at han skulde være som Fjeld og Flint mod Vegard Væradal.

DAGFINN BONDE

Sælsomt nok; – før Vegard rejste fortalte han mig, at en klog Raadgiver havde sagt han skulde være som Fjeld og Flint mod Andres Skjaldarband.

BISP NIKOLAS spytter

Tvi vorde slige Raadgivere!

HAAKON

Vi vil ikke nøjere granske, hvad Rod dette stammer fra. To trofaste Sjæle har jeg mistet idag. Jeg kunde græde for Vegard; men her skal mere end Graad til; her faar det gjælde Liv for Liv. Herre Jarl, Andres Skjaldarband er Eders haandgangne Mand; I bød mig al Hjælp som Vederlag for Ivar Bodde. Jeg tager Jer paa Ordet og venter I vil virke for at Straffen fremmes over denne Ugjerning.

SKULE JARL

Onde Engle stiller sig visselig mellem os To idag. Paa hversomhelst anden af mine Mænd skulde jeg tilstedet, at I lod Drabet hævne –

HAAKON spændt

Nu?

SKULE JARL

Men ikke paa Andres Skjaldarband.

HAAKON oppbrusende

Vil I værge om Drabsmanden!

SKULE JARL

Om denne Drabsmand maa jeg værge.

HAAKON

Og Aarsagen –?

SKULE JARL

Den faar Ingen vide uden Gud i Himlen.

BISP NIKOLAS sagte til Dagfinn

Jeg ved den.

DAGFINN BONDE

Og jeg aner den.

BISP NIKOLAS

Sig Ingenting, gode Dagfinn!

HAAKON

Jarl, jeg vil tro i det Længste, at det ikke er Alvor, det I her siger mig –

SKULE JARL

Var det min egen Fader, Andres Skjaldarband havde dræbt, – han skulde endda gaa fri. I maa ikke spørge mere.

HAAKON

Godt. Saa faar vi selv tage os tilrette!

SKULE JARL med et Udtrykk af Angst

Konge! Det blir Blodværk paa begge Sider!

HAAKON

Lad gaa; Straffen skal dog fremmes.

SKULE JARL

Den skal ikke fremmes! – Den kan ikke fremmes!

BISP NIKOLAS

Nej, der har Jarlen Rett.

HAAKON

Og det siger I, ærværdige Herre?

BISP NIKOLAS

Andres Skjaldarband har taget Korset.

HAAKON og SKULE JARL

Taget Korset!

BISP NIKOLAS

Og er alt faret fra Landet.

SKULE JARL

Godt var det for os alle.

HAAKON

Dagen helder; Bryllupsgildet faar nu være endt. Jeg takker Eder, Herre Jarl, for al Ære, som er mig vist i denne Tid. – I drager til Nidaros, kan jeg tænke?

SKULE JARL

Det er saa min Agt.

HAAKON

Og jeg til Viken. – Hvis Du, Margrete, heller ønsker at blive her i Bergen, saa gjør det.

MARGRETE

Hvor Du farer, vil jeg følge, indtil Du forbyder mig det.

HAAKON

Godt, saa følg.

SIGRID

Vidt spredes Ætten nu.

(knæler for Haakon)

Vis mig en Naade, Herre Konge!

HAAKON

Rejs Eder, Fru Sigrid; hvad I beder om, skal ske.

SIGRID

Jeg kan ikke følge Jarlen til Nidaros. Nonneklostret paa Rejn skal indvies; skriv til Erkebispen, – virk for at jeg bliver Abedisse der.

SKULE JARL

Du, min Søster?

HAAKON

I vil gaa i Kloster!

SIGRID rejser sig

Siden Blodnatten i Nidaros, da mit Bryllup stod, og Baglerne kom og hugg min Brudgom ned, og mange Hundrede med ham, mens Byen brandt i alle Hjørner, – da var det ligesom Blodet og Branden gjorde mit Syn sløvt og slukt for Verden udenom. Men jeg fik Kraft til at skimte det, som ingen Anden øjner, – og Et ser jeg nu – en stor Skrækkens Tid for Landet!

SKULE JARL heftigt

Hun er syg! Agt ikke paa hende!

SIGRID

Rig Grøde vil modnes for ham, som høster i Mørke. Alle Kvinder i Norge skulde kun have en Gjerning nu, – knæle i Klostre og Kirker, og bede – bede ved Dag og Natt!

HAAKON rystet

Er det Spaadomsgave eller Sjælesot, som taler saa?

SIGRID

Farvel, min Broder, – vi mødes engang til.

SKULE JARL uvilkaarligt

Naar?

SIGRID sagte

Naar Du tager Kronen; naar der er al Fare, – naar Du trænger mig i din højeste Nød!

(gaar ud til Højre med Margrete, Fru Ragnhild og Kvinderne)

HAAKON efter et kort Opphold, drager Sverdet og siger med fast og rolig Bestemthed

Alle Jarlens Mænd skal tages i Ed.

SKULE JARL heftigt

Er det Eders fulde Agt!

(næsten bedende)

Kong Haakon, gjør det ikke!

HAAKON

Ingen Jarlsmand slipper fra Bergen før han har svoret Kongen Troskab.

(gaar med sin Hird. Alle, undtagen Bispen og Jarlen, følger efter)

BISP NIKOLAS

Han har taget paa Jer med haarde Hænder idag.

Skule jarl tier og ser maalløs efter Kongen.

BISP NIKOLAS stærkere

Og er kanske endda ikke kongefødt.

SKULE JARL vender sig pludselig i stærk Bevægelse og griber Bispens Arm

Thrond Prests Skriftemaal – hvor er det?

BISP NIKOLAS

Han sendte mig det fra England, før han døde; jeg ved ikke med hvem, – og jeg har ikke faaet det.

SKULE JARL

Men det maa findes!

BISP NIKOLAS

Det tror jeg fuldt og fast.

SKULE JARL

Og finder I det, da vil I give det i mine Hænder?

BISP NIKOLAS

Det lover jeg.

SKULE JARL

Det sværger I ved Eders Sjæls Salighed?

BISP NIKOLAS

Det sværger jeg ved min Sjæls Salighed!

SKULE JARL

Godt; til den Tid vil jeg staa Haakon imod, hvor det kan ske stillt og i Løndom. Det maa hindres, at han er mægtigere end jeg, naar Kampen skal begynde.

BISP NIKOLAS

Men hvis det viser sig, at han er den rette Kongssøn, – hvad saa?

SKULE JARL

Saa faar jeg prøve paa at bede – bede om ydmygt Sind til at tjene ham som ærlig Høvding og af al min Evne.

BISP NIKOLAS

Og hvis han er den Urette?

SKULE JARL

Da skal han vige for mig! Kongsnavn og Kongsstol, Hird og Hær, Skatt og Flaade, Byer og Borge, Alt vil jeg have!

BISP NIKOLAS

Han vil ty til Viken –

SKULE JARL

Jeg jager ham fra Viken!

BISP NIKOLAS

Saa sætter han sig fast i Nidaros.

SKULE JARL

Jeg stormer Nidaros!

BISP NIKOLAS

Han stænger sig inde i Olafs hellige Kirke –

SKULE JARL

Jeg bryder Kirkefreden –

BISP NIKOLAS

Han flygter opp paa Højalteret og hænger sig fast ved Olafs Skrin –

SKULE JARL

Jeg trækker ham ned fra Alteret, om jeg saa skal trække Helgenskrinet med –

BISP NIKOLAS

Men han har endda Kronen paa Hovedet, Jarl!

SKULE JARL

Jeg slaar Kronen af med mit Sverd!

BISP NIKOLAS

Men dersom den sidder altfor fast –?

SKULE JARL

Nu da, i Guds eller Satans Navn – da slaar jeg Hovedet med!

(gaar ud til Højre)

BISP NIKOLAS ser efter ham, nikker langsomt og siger

Ja – ja; – slig kan jeg like Jarlen!

Tæppet falder.

TREDJE AKT

En Stue i Oslo Bispegaard. Paa højre Side er Indgangsdøren. I Baggrunden fører en liden aabentstaaende Port ind til Kapellet, som er opplyst. En Dør med Teppe for paa den venstre Vægg, gaar ind til Bispens Soveværelse. Foran paa samme Side staar en stoppet Hvilebænk. Over tilhøjre er et Skrivebord med Breve, Dokumenter og en brændende Lampe.

Stuen er i Førstningen tom; indenfor Forhænget tilvenstre høres Sang af Munke. Lidt efter kommer Paal Flida rejseklædt ind fra Højre, standser indenfor Døren, venter, ser sig om og banker derpaa tre Gange i Gulvet med sin Stav.

SIRA VILJAM kommer ud fra Venstre og udbryder med dæmpet Stemme

Paal Flida! Gud være lovet; – saa er Jarlen ikke langt borte.

PAAL FLIDA

Skibene sejler alt frem ved Hovedø; jeg foer i Forvejen. Og hvorledes gaar det med Bispen?

SIRA VILJAM

Han faar den sidste Olje nu.

PAAL FLIDA

Saa er der al Fare.

SIRA VILJAM

Mester Sigard fra Brabant har sagt at han ikke kan leve Natten over.

PAAL FLIDA

Da mener jeg, han har stævnet os for sent til sig.

SIRA VILJAM

Nej, nej, – han har fuld Samling og lidt Kræfter ogsaa, – hvert Øjeblik spørger han om ikke Jarlen snart kommer.

PAAL FLIDA

I kalder ham endnu for Jarl; ved I ikke, at Kongen har givet ham Navn af Hertug?

SIRA VILJAM

Jo, jo vist; det er bare slig en gammel Vane. Hys –

Han og Paal Flida slaar Kors og bøjer sig. Ud fra Bispens Kammer kommer to Kordrenge med Lys, derefter to Andre med Røgelsekar; efter dem Prester, der bærer Kalk, Disk, et Krusifix og en Kirkefane; bagefter følger et Tog af Prester og Munke; Kordrenge med Lys og Røgelsekar slutter Processionen, der langsomt bevæger sig ind i Kapellet, hvis Dør lukkes efter dem.

PAAL FLIDA

Nu har da den gamle Herre gjort opp med denne Verden.

SIRA VILJAM

Jeg kan vel sige ham, at Hertug Skule kommer saa snart ske kan?

PAAL FLIDA

Han gaar lige fra Bryggen og her opp i Bispegaarden. Farvel!

(gaar)

Flere Prester, hvoriblandt Peter, samt Tjenere hos Bispen kommer ud fra Venstre med Tepper, Puder og et stort Fyrfad.

SIRA VILJAM

Hvad skal dette til?

EN PREST reder opp paa Bænken

Bispen vil ligge herude.

SIRA VILJAM

Men er det raadeligt?

PRESTEN

Mester Sigard mener, vi kan gjerne føje ham. Der er han alt.

Bisp Nikolas kommer ud, støttet af Mester Sigard og en Prest. Han er i Bispedragt, men uden Stav og Hue.

BISP NIKOLAS

Tænd flere Lys!

(han bringes til Sæde paa Bænken ved Fyrfadet og dækkes til med Tepperne)

Viljam! Nu har jeg faaet Forladelse for alle mine Synder! De tog dem med allesammen; – jeg synes jeg er saa lett nu.

SIRA VILJAM

Hertugen har budsendt Jer, Herre; han er alt indenfor Hovedø.

BISP NIKOLAS

Det er godt, meget godt. Kongen vil vel ogsaa snart være her. Jeg har været en syndig Hund i mine Dage, Viljam; jeg har forbrudt mig svarlig mod Kongen. Presterne derinde de sagde, at alle mine Synder skulde være mig forladt; – ja, det kan være vel nok; men de har saa godt for at love, de; det er ikke dem, jeg har forbrudt mig imod. Nej, nej – det er nok tryggest, at faa det fra Kongens egen Mund.

(udbryder heftigt)

Lys, siger jeg! Her er saa mørkt herinde.

SIRA VILJAM

Her er tændt –

MESTER SIGARD standser ham med et Tegn og nærmer sig Bispen

Hvorledes har I det, Herre?

BISP NIKOLAS

Aa jo, – aa jo; jeg er kold paa Hænder og Fødder.

MESTER SIGARD halvhøjt, idet han flytter Fyrfadet nærmere

Hm, – det er Begyndelsen til Enden.

BISP NIKOLAS angst til Viljam

Jeg har sagt, at otte Munke skal synge og bede for mig i Kapellet inatt. Hav Øje med dem; der er dovne Svende iblandt.

Sira Viljam peger taus mod Kapellet, hvorfra høres Sang, som vedbliver under det Følgende.

BISP NIKOLAS

Saa meget ugjort endnu, og saa gaa fra det Altsammen! Saa meget ugjort, Viljam!

SIRA VILJAM

Herre, tænk paa det Himmelske!

BISP NIKOLAS

Jeg har Tiden for mig; – udpaa Morgenstunden, mener Mester Sigard –

SIRA VILJAM

Herre, Herre!

BISP NIKOLAS

Giv mig Mitra og Stav! – Du har godt ved at sige jeg skal tænke –

(en Prest bringer det Forlangte)

Saa, sætt Huen der, den er mig for tung; giv mig Staven i Haand; saa, nu er jeg rustet. En Bisp! – Den Onde tør ikke gaa mig paa Livet nu!

SIRA VILJAM

Vil I ellers Noget?

BISP NIKOLAS

Nej. Jo, sig mig; – Peter, Andres Skjaldarbands Søn, – Alle taler saa godt om ham –

SIRA VILJAM

Han er visselig en skyldfri Sjæl.

BISP NIKOLAS

Peter, Du skal vaage hos mig til Kongen eller Hertugen kommer. Gaa ud saalænge, I Andre, men vær ved Haanden.

Alle, undtagen Peter, gaar ud til Højre.

BISP NIKOLAS efter et kort Opphold

Peter!

PETER nærmer sig

Herre?

BISP NIKOLAS

Har Du aldrig seet gamle Mænd dø?

PETER

Nej.

BISP NIKOLAS

Rædde er de Allesammen; det tør jeg sværge paa! Der paa Bordet ligger et stort Brev med Segl for; giv mig det.

(Peter bringer Brevet)

Det er til din Moder.

PETER

Til min Moder?

BISP NIKOLAS

Du faar rejse nordover til Haalogaland med det. Jeg har skrevet til hende om en stor og vigtig Sag; der er kommet Tidende fra din Fader.

PETER

Han strider som en Herrens Kjæmpe i det hellige Land. Falder han der, saa falder han paa vigslet Grund; thi der er hver Fodsbred Jord hellig. Jeg minder Gud om ham i alle mine Bønner.

BISP NIKOLAS

Er Andres Skjaldarband Dig kjær?

PETER

Han er en hæderlig Mand; men der lever en anden Mand, hvis Storhed min Moder ligesom fostrede og nærede mig med.

BISP NIKOLAS hurtig og spændt

Er det Hertug Skule?

PETER

Ja, Hertugen, – Skule Baardssøn. Min Moder har kjendt ham i yngre Dage. Hertugen maa visselig være den ypperste Mand i Landet!

BISP NIKOLAS

Der er Brevet; rejs nordover med det strax! – Synger de ikke derinde?

PETER

Jo, Herre!

BISP NIKOLAS

Otte svære Karle med Struber som Basuner, det maa dog vel hjælpe Noget, ved jeg?

PETER

Herre, Herre, jeg vilde bede selv!

BISP NIKOLAS

Jeg har for meget ugjort, Peter. Livet er altfor kort; – desuden saa vil nok Kongen tilgive mig, naar han kommer –

(farer sammen i Smerte)

PETER

I lider vist?

BISP NIKOLAS

Jeg lider ikke; men det ringer for mine Øren; det lyser og blinker for Øjnene –

PETER

Det er de himmelske Klokker, som ringer Eder hjem; – det, som blinker, er Alterlysene, dem Guds Engle har tændt for Eder.

BISP NIKOLAS

Ja vist er det saa; – det har ingen Fare, naar de kun holder godt ud i Bøn derinde. – Farvel, rejs strax med Brevet.

PETER

Skal jeg ikke først –?

BISP NIKOLAS

Nej, gaa; jeg er ikke rædd for at være alene.

PETER

Vel mødt igjen da, naar de himmelske Klokker engang har lydd for mig ogsaa.

(gaar ud til Højre)

BISP NIKOLAS

De himmelske Klokker, – ja, Sligt siges saa lett, naar En gaar om paa to friske Ben. – Saa meget ugjort! Men der vil leve Mangt efter mig alligevel. Jeg lovede Hertugen ved min Sjæls Salighed, at give ham Thrond Prests Skriftemaal, hvis det kom mig ihænde; – godt, at jeg ikke har faaet det. Havde han Visshed, saa vilde han sejre eller falde; da blev En af dem den mægtigste Mand, som nogensinde havde levet i Norge. Nej, nej, – hvad jeg ikke kunde naa, skal ingen Anden naa. Det er bedst med Uvissheden; saalænge Hertugen tynges af den, vil de To ødelægge hinanden, hvor de kan komme til; Byer vil brændes, Bygder hærges, – Ingen af dem vinder ved den Andens Tab – –

(forfærdet)

Naade, Forbarmelse! Det er jo mig, som bærer Skylden – mig, som fra første Færd gav Stødet til det Hele!

(beroligende sig)

Ja, ja, ja! men nu kommer Kongen, – det er jo ham, det mest gaar ud over, – han tilgiver mig nok – der skal læses Bønner og Messer; det har ingen Nød; – jeg er jo Bisp, og jeg har aldrig dræbt Nogen med egen Haand. – Godt er det, at Thrond Prests Skriftemaal ikke kom; de Hellige er med mig, de vil ikke friste mig til at bryde mit Løfte. – Hvem banker paa Døren? Det maa være Hertugen!

(gnider sig fornøjet i Hænderne)

Han vil trygle om Beviser for Kongsretten, – og jeg har ingen Beviser at give ham!

Inga fra Vartejg kommer ind; hun er sortklædt, med Kaabe og Hætte.

BISP NIKOLAS farer sammen

Hvem er det?

INGA

En Kone fra Vartejg i Borgasyssel, ærværdige Herre.

BISP NIKOLAS

Kongsmoderen!

INGA

Saa kaldtes jeg engang.

BISP NIKOLAS

Gaa, gaa! Jeg raadede ikke Haakon til at skille sig af med Jer!

INGA

Hvad Kongen gjør, er velgjort; det er ikke derfor jeg kommer.

BISP NIKOLAS

Og hvorfor da?

INGA

Gunnulf, min Broder, er kommen hjem fra Englandsfærden –

BISP NIKOLAS

Fra Englandsfærden –!

INGA

Han har været borte i mange Aar, som I ved, og flakket vidt omkring; nu førte han Brev hjem –

BISP NIKOLAS aandeløs

Brev –?

INGA

Fra Thrond Prest. Det er til Eder, Herre.

(rækker ham det)

BISP NIKOLAS

Ja saa; – og I bringer det?

INGA

Saa var Thronds Ønske. Stor Takk skylder jeg ham fra den Tid, han fostrede Haakon. Jeg fik spurgt, at I var syg; derfor gav jeg mig strax paa Rejsen; jeg har gaaet hid paa min Fod –

BISP NIKOLAS

Det havde ikke hastet saa braatt, Inga!

DAGFINN BONDE kommer ind fra Højre

Guds Fred, ærværdige Herre!

BISP NIKOLAS

Kommer Kongen?

DAGFINN BONDE

Nu rider han Ryenbergene nedover med Dronningen og Kongsbarnet og stort Følge.

INGA iler frem mod Dagfinn

Kongen, – Kongen! kommer han hid?

DAGFINN BONDE

Inga! Er I her, I haardt prøvede Kvinde?

INGA

Den er ikke haardt prøvet, som har saa stor en Søn.

DAGFINN BONDE

Nu skal hans haarde Hjerte smeltes.

INGA

Ikke et Ord til Kongen om mig. O, men se ham maa jeg dog; – hør, – kommer han hid?

DAGFINN BONDE

Ja, snart.

INGA

Og det er mørk Kveld. Kongen skal vel lyses frem med Fakler?

DAGFINN BONDE

Ja.

INGA

Saa vil jeg stille mig i et Bislag, hvor han gaar forbi; – og saa hjemover til Vartejg. Men først ind i Hallvards Kirke; der brænder Lys inat; der vil jeg bede godt for Kongen, for min fagre Søn.

(gaar ud til Højre)

DAGFINN BONDE

Jeg har røgtet mit Ærinde; jeg gaar for at møde Kongen.

BISP NIKOLAS

Hils ham kjærligst, gode Dagfinn!

DAGFINN BONDE idet han gaar ud til Højre

Ikke vilde jeg være Bisp Nikolas imorgen.

BISP NIKOLAS

Thrond Prests Skriftemaal –! Altsaa kom det da alligevel; – her holder jeg det i min Haand.

(grubler og stirrer ud for sig)

– En skulde aldrig love Noget paa sin Sjæls Salighed, naar En er saa gammel som jeg. Havde jeg Aar igjen, saa skulde jeg altid vride mig fra sligt et Løfte; men ikveld, den sidste Kveld, – nej, det er ikke raadeligt. – Kan jeg da holde det? Er det ikke at sætte paa Spil Alt det, jeg har virket for hele mit Liv igjennem? –

(hviskende)

O, kunde jeg snyde den Onde, bare denne eneste Gang til!

(lytter)

Hvad er det?

(raaber)

Viljam, Viljam!

Sira Viljam kommer ind fra Højre.

BISP NIKOLAS

Hvad er det, som suser og tuder saa stygt?

SIRA VILJAM

Det er Uvejret, som tager til.

BISP NIKOLAS

Tager Uvejret til! – Jo vist vil jeg holde mit Løfte! Uvejret, siger Du –? Synger de derinde?

SIRA VILJAM

Ja, Herre.

BISP NIKOLAS

Sig, de skal gjøre sig al Flid; – Broder Aslak især; han gjør altid saa stutte Bønner; han kniber undaf, naar han kan komme til; han springer over, den Hund!

(slaar i Gulvet med Bispestaven)

Gaa ind og sig ham, det er den sidste Natt, jeg har igjen; han skal gjøre sig Flid, ellers kommer jeg over ham og spøger!

SIRA VILJAM

Herre, skal jeg ikke hente Mester Sigard?

BISP NIKOLAS

Gaa ind, siger jeg!

(Viljam gaar ind i Kapellet)

Det maa visselig være Himlens Vilje, at jeg skal forlige Kongen og Hertugen, siden den sender mig Thrond Prests Brev nu. Dette er haardt at gaa paa, Nikolas; rive ned med et eneste Rykk, hvad Du har brugt hele dit Liv til at bygge. Men der er ikke andet for; jeg faar gjøre Himlens Vilje dennegang. – Dersom jeg endda bare kunde læse, hvad der staar i Brevet; men jeg kan ikke se et Ord! Der driver Taager for mine Øjne, det gnistrer og sprætter –; og ingen Anden tør jeg lade læse det for mig! At love Sligt –! Er Menneskets Kløgt da saa ussel, at det ikke mægter raade over andet og tredje Led af sin egen Gjerning? Jeg talte saa længe og saa indtrængende til Vegard Væradal om at faa Kongen til at sende Inga fra sig, at det omsider skede. Den Gjerning var klog i første Led; men havde jeg ikke raadet slig, saa havde ikke Inga været paa Vartejg nu, Brevet var ikke kommet tidsnok i mine Hænder, og jeg havde ikke havt noget Løfte at holde, – altsaa uklog i andet Led. Havde jeg endda Tiden for mig; men kun denne ene Natt tilende, og knapt nok det. Jeg maa, jeg vil leve længer!

(banker med Staven; en Prest træder ind fra Højre)

Mester Sigard skal komme!

(Presten gaar; Bispen knuger Brevet i Hænderne)

Her, indenfor dette tynde Segl ligger Norges Saga for hundrede Aar! Den ligger og drømmer, som Fugleungen i Ægget! O, den, som nu havde flere end en Sjæl – eller ogsaa ingen!

(trykker Brevet vildt opp til sit Bryst)

O, var ikke Enden saa rapp over mig, – og Dommen og Straffen, – jeg skulde ruge Dig ud til en Høg, som skulde kaste skyggende Rædsel over alt Landet og hugge sine hvasse Kløer i hver Mands Hjerte!

(farer sammen)

Men den sidste Time er nær!

(skrigende)

Nej, nej, – Du skal blive til en Svane, en hvid Svane!

(kaster Brevet bortover Gulvet og raaber)

Mester Sigard, Mester Sigard!

MESTER SIGARD fra Højre

Hvorledes gaar det, ærværdige Herre?

BISP NIKOLAS

Mester Sigard, – sælg mig tre Dages Liv!

MESTER SIGARD

Jeg har sagt Jer –

BISP NIKOLAS

Ja, ja; men det var ikke Alvor; det var en liden Straf. Jeg har været en urimelig Herre mod Jer; derfor vilde I skræmme mig. Fy, det var stygt, – nej, nej, – det var tilpass for mig! Men vær nu god og snild! Jeg skal betale godt; – tre Dages Liv, Mester Sigard, bare tre Dages Liv!

MESTER SIGARD

Om jeg saa selv skulde gaa bort i samme Stund, som I, kunde jeg dog ikke lægge tre Dage til.

BISP NIKOLAS

En Dag da; bare en Dag! Lad det være lyst, lad Solen skinne, naar jeg skal afsted! Hør Sigard!

(vinker ham hen til sig og drager ham ned paa Bænken)

Jeg har givet næsten alt mit Guld og Sølv til Kirken, for at faa store Messer læst bagefter. Jeg vil gjøre det om igjen; I skal faa det Altsammen! Hvad, Sigard, skal vi To narre dem derinde? He, he, he! I bliver rig, Sigard, og rejser af Landet; jeg faar Frist og kan omraade mig lidt og hjælpe mig med færre Bønner. Hvad, Sigard, skal vi –?

(Sigard føler hans Puls; Bispen udbryder angst)

Naa, hvorfor svarer I ikke?

MESTER SIGARD rejser sig

Jeg har ikke Tid, Herre. Jeg vil lave Jer en Drikk, som kan lette Jer lidt paa det Sidste.

BISP NIKOLAS

Nej, vent med det! Vent – og svar mig!

MESTER SIGARD

Jeg har ikke Tid; Drikken maa være færdig inden en Time.

(gaar ud til Højre)

BISP NIKOLAS

Inden en Time!

(banker vildt)

Viljam! Viljam!

Sira Viljam kommer ud fra Kapellet.

BISP NIKOLAS

Tag Flere til Hjælp derinde! De Otte forslaar ikke!

SIRA VILJAM

Herre –?

BISP NIKOLAS

Flere til Hjælp, siger jeg! Kolbejn Korsbroder har ligget syg i fem Uger, – han kan ikke have syndet stort i den Tid –

SIRA VILJAM

Han var til Skrifte igaar.

BISP NIKOLAS ivrig

Ja han maa være god; tag ham!

(Viljam gaar ind i Kapellet igjen)

Inden en Time!

(tørrer Sveden af Panden)

Puh, hvor her er varmt! – Den usle Hund, – hvad hjælper al hans Lærdom, naar han ikke kan lægge en Time til. Der sidder han dagstødt i sin Stue og sætter kunstige Hjul og Lodder og Løftestænger sammen; han vil skabe et Værk, som skal gaa og gaa, og aldrig standse, – perpetuum mobile kalder han det. Hvorfor øver han ikke heller sin Kunst og sin Kløgt paa at gjøre Mennesket til sligt perpetuum mobile –?

(standser og tænker; det lysner i hans Øjne)

Perpetuum mobile, – jeg er ikke stiv i Latinen, – men det betyder Noget, som har Evnen til at virke evigt, udover gjennem alle Tider. Om jeg nu selv kunde –? Det var en Gjerning at ende med, det! Det var at gjøre sin største Gjerning i sin sidste Stund! At sætte igang Hjul og Lodder og Løftestænger i Kongens og Hertugens Sjæle; sætte dem slig igang, at ingen Magt paa Jorden kan standse dem; kan jeg det, da bliver jeg jo ved at leve, leve i mit Værk, – og naar det kommer til Stykket, saa er det kanske det, som kaldes Udødelighed. – Trøstelige, svalende Tanker, hvor I gjør den gamle Mand godt!

(puster ud og strækker sig behageligt paa Bænken)

Diabolus har været haardt efter mig ikveld. Det er Følgen af at ligge ledig; otium est pulvis – pulveris – naa, ligegodt med Latinen, – Diabolus skal ikke faa Magt over mig mere; jeg vil være virksom til det Sidste; jeg vil –; hvor de bæljer derinde –

(banker; Viljam kommer ud)

Sig dem, de skal tie; de forstyrrer mig. Kongen og Hertugen kommer snart; jeg har store Ting at tænke paa.

SIRA VILJAM

Herre, skal jeg da –?

BISP NIKOLAS

Byde dem hold opp en Stund, saa jeg kan tænke i Ro. Se der, tag opp det Brev, der ligger paa Gulvet. – Godt. Giv mig saa hid Papirerne –

SIRA VILJAM gaar til Skrivebordet

Hvilke, Herre?

BISP NIKOLAS

Ligegodt –; de med Segl for; de, som ligger øverst. – Saa; gaa nu ind og sig, de skal være stille.

(Viljam gaar)

– Dø, og dog raade i Norge! Dø, og stelle det saa, at ingen Mand kommer til at højne sig et Hoved opp over alle Andre. Tusinde Veje kunde bære frem til det Maal; men der kan kun være en, som duger; – den gjælder det at finde, – den gjælder det at slaa ind paa. – Ha! Vejen ligger jo saa nær, saa nær! Ja slig skal det være. Jeg holder Løftet; Hertugen skal faa Brevet i sine Hænder; – men Kongen – hm, han skal faa Tvivlens Brodd i sit Hjerte. Haakon er ærlig, som de kalder det; med Troen paa sig selv, og paa sin Rett, vil Meget falde i ham. Begge skal tvivle og tro, vippe opp og ned, aldrig finde fast Grund under Foden, – perpetuum mobile! – Men vil Haakon fæste Lid til mit Udsagn? Det vil han; jeg er jo en døende Mand; jeg skal fodre ham med Sandhed iforvejen. – Kræfterne svigter, men Sjælen friskner; – jeg ligger ikke paa Sottesengen længer, jeg sidder i min Arbejdsstue, jeg vil arbejde den sidste Natt, arbejde – til Lyset slukner –

HERTUG SKULE kommer ind fra Højre og gaar frem mod Bispen

Fred og Hilsen, ærværdige Herre! Jeg hører, det staar ilde med Jer.

BISP NIKOLAS

Jeg er et Lig i Knopp, gode Hertug; inatt springer jeg ud; imorgen kan det kjendes, hvor jeg dufter.

HERTUG SKULE

Alt inatt, siger I?

BISP NIKOLAS

Mester Sigard siger: om en Time.

HERTUG SKULE

Og Thrond Prests Brev –?

BISP NIKOLAS

Tænker I endnu paa det?

HERTUG SKULE

Det kommer aldrig af mine Tanker.

BISP NIKOLAS

Kongen har gjort Eder til Hertug; ingen Mand har baaret Hertugnavn i Norge, før I.

HERTUG SKULE

Strækker ikke til. Er Haakon den Urette, saa maa jeg have Alt!

BISP NIKOLAS

Hu, her er koldt herinde; det isner mig igjennem alle Lemmer.

HERTUG SKULE

Thrond Prests Brev, Herre! For Guds, den Almægtiges Skyld, – har I det?

BISP NIKOLAS

Jeg ved ialfald, hvor det kan findes.

HERTUG SKULE

Saa sig det, sig det!

BISP NIKOLAS

Vent –

HERTUG SKULE

Nej, nej – nytt Tiden; jeg ser det lakker stærkt, – og Kongen kommer jo hid, er mig sagt.

BISP NIKOLAS

Ja, Kongen kommer; deraf ser I bedst, at jeg sørger for Eders Sag, selv nu.

HERTUG SKULE

Hvad er Eders Agt?

BISP NIKOLAS

Mindes I ved Kongens Bryllup, – da sagde I, at det, som gjør Haakon stærk, er hans uryggelige Tro paa sig selv?

HERTUG SKULE

Nu?

BISP NIKOLAS

Hvis jeg skrifter og rejser Tvivlen i ham, saa falder Troen, og Styrken med den.

HERTUG SKULE

Herre, det er syndigt, syndigt, ifald han er den Rette!

BISP NIKOLAS

Det vil staa i Eders Magt, at gjøre ham troende igjen. Før jeg gaar herfra, skal jeg sige Jer, hvor Thrond Prests Brev er at finde.

SIRA VILJAM fra Højre

Nu kommer Kongen med Fakler og Følge oppover Gaden.

BISP NIKOLAS

Velkommen skal han være.

(Viljam gaar)

Hertug, den sidste Villighed beder jeg Eder om. Vær min Eftermaalsmand mod alle mine Uvenner.

(tager et Brev frem)

Her har jeg skrevet dem opp. De, som staar øverst, vilde jeg gjerne have hængt, om det kunde føje sig saa.

HERTUG SKULE

Tænk ikke paa Hævn nu; I har ikke langt igjen –

BISP NIKOLAS

Ikke paa Hævn, men paa Straf. Lov mig, at svinge Straffens Sverd over alle mine Uvenner, naar jeg er borte. De er Eders Avindsmænd saa fuldt som mine; naar I bliver Konge, maa I tugte dem; lover I mig det?

HERTUG SKULE

Jeg lover og sværger; – men Thrond Prests Brev –!

BISP NIKOLAS

I skal faa at vide, hvor det er; – men, se her –; Kongen kommer; – gjem Listen over vore Uvenner!

Hertugen gjemmer Dokumentet; i det Samme kommer Haakon ind fra Højre.

BISP NIKOLAS

Vel mødt ved Gravøllet, Herre Konge!

HAAKON

Haardt har I staaet mig imod til alle Tider; men det skal være glemt og tilgivet nu; Døden stryger selv den største Regning ud.

BISP NIKOLAS

Det lettede! O, hvor Kongens Mildhed er forunderlig stor! Herre, hvad I har gjort mod en gammel Synder ikveld, det skal tifold –

HAAKON

Lad det være godt; men jeg maa sige Eder, at jeg højligen undres. I stevner mig hid for at faa min Tilgivelse, og saa bereder I mig sligt et Møde.

BISP NIKOLAS

Møde, Herre?

HERTUG SKULE

Det er mig, Kongen sigter til. Vil I, Herre Bisp, forsikre Kong Haakon ved min Tro og Ære, at jeg Intet vidste om hans Komme, før jeg satte Foden paa Oslo Brygge.

BISP NIKOLAS

Ak, ak; al Skyld hviler paa mig! Jeg har været en sygelig, sengeliggende Mand hele det sidste Aar; jeg har lidet eller intet spurgt til Landets Sager; jeg tænkte, det var godt og vel mellem de høje Frænder nu!

HAAKON

Jeg har mærket, at Venskabet mellem Hertugen og mig trives bedst, naar vi holder os fra hinanden; derfor Farvel, Bisp Nikolas, og Gud være med Eder, der I nu gaar hen.

(vil gaa)

HERTUG SKULE sagte og urolig

Bisp, Bisp; han gaar!

BISP NIKOLAS pludselig og med vild Kraft

Bliv, Kong Haakon!

HAAKON standser

Hvad nu?

BISP NIKOLAS

I faar ikke gaa ud af denne Stue, før gamle Bisp Nikolas har talt sit sidste Ord!

HAAKON lægger uvilkaarligt Haanden paa Sverdet

Er I kanske kommen mandstærk til Viken, Hertug?

HERTUG SKULE

Jeg har ingen Del i dette.

BISP NIKOLAS

Det er med Ordets Magt, jeg skal vide at holde Jer. Hvor der er Ligfærd i Huset, der er den Døde første Mand i Laget; han kan gjøre og lade, hvad han vil – saa langt hans Evne strækker. Derfor vil jeg holde min egen Ligtale nu; før i Tiden var jeg altid saa rædd for at Kong Sverre skulde komme til at holde den –

HAAKON

Tal ikke saa vildt, Herre!

HERTUG SKULE

I knapper af den dyre Stund, I har igjen!

HAAKON

Eders Øje er alt sløvt!

BISP NIKOLAS

Ja, mit Syn er sløvt; jeg kan knapt se Jer, der I staar; men indeni mig drager mit Liv lysende klart forbi. Jeg ser Syner der –; hør og lær, Konge! – Min Ætt var den mægtigste i Landet; mange store Høvdinger gik ud fra den; jeg vilde være den største af dem Alle. Jeg var ikke mere end Gut, da jeg begyndte at hungre efter Storværk; jeg tyktes, jeg umuligt kunde vente til jeg blev voxen; – der rejste sig Konger med mindre Rett end jeg, – Magnus Erlingssøn, Sverre Prest –; jeg vilde ogsaa være Konge; men Høvding først, – det var nødvendigt. Saa skulde Slaget staa paa Ilevoldene; der var det førstegang jeg var med. Solen randt, og der gik glittrende Lyn fra tusinde blanke Vaaben. Magnus og alle hans Mænd gik frem, som til en Leg; jeg alene kjendte mig klemt om Hjertet. Haardt foer vor Fylking frem; men jeg kunde ikke vinde med – jeg var rædd! Alle Magnus’s andre Høvdinger stred mandelig, og mange faldt, der de stred; men jeg flygtede Stenberget oppover, løb og løb, og standsede ikke før jeg kom ned til Fjorden igjen, langt ude. Mangen Mand maatte vaske sine blodige Klæder i Throndhjemsfjorden den Kveld; – jeg maatte ogsaa vaske mine, men det var ikke for Blod. Ja, Konge, jeg var rædd; skabt til Høvding – og rædd! Det slog ned som et Lyn i mig; jeg blev hver Mand ond fra den Time; jeg bad lønligt i Kirkerne, jeg græd og knælte for Altrene, jeg gav rige Gaver, gjorde hellige Løfter; jeg fristede og prøvede i Slag efter Slag, ved Saltøsund, paa Jonsvoldene den Sommer Baglerne laa i Bergen, – altid faafængt. Sverre var den, som skjønte det først, han talte det højt ud og med Spott, og fra den Dag lo hver Mand i Flokken, naar Nikolas Arnessøn gik frem i Hærklæder. – Rædd, rædd –, og endda vilde jeg være Høvding, vilde være Konge, følte mig skabt til Konge forresten, kunde fremmet Guds Rige paa Jorden; men det var de Hellige selv, som stængte Bommen for mig.

HAAKON

Før ikke Klage over Himlen, Bisp! I har hadet meget!

BISP NIKOLAS

Ja, jeg har hadet meget; hadet hvert Hoved i dette Land, som højnede sig opp over Mængden. Men jeg hadede, fordi jeg ikke kunde elske. Fagre Kvinder, – o, jeg kunde sluge dem med gnistrende Øjne endnu! Jeg er otti Aar, og endnu staar min Hug til at fælde Mænd og favne Kvinder; – men det gik mig der, som i Slaget; bare Vilje og Begjær, magtstjaalen fra Fødselen af; – Lystens sydende Gave – og dog Krøbling! Saa blev jeg da Prest; Konge eller Prest maa den Mand være, som vil raade for al Magten.

(leer)

Jeg Prest! Jeg en kirkelig Mand! Jo, en kirkelig Gjerning havde Himlen særligt skabt mig til, – den, at tage de høje Toner, – synge med Kvinderøst paa de store Kirkefester. Og endda kræver de deroppe af mig – Halvmanden –, hvad de har Rett til at kræve af hver den, der fik Evnen fuldt ud til sin Livsgjerning! Der har været Tider, da det tyktes mig sligt Krav kunde være billigt; her har jeg ligget paa Sottesengen slagen af Rædsel for Straf og Dom! Nu er det over; jeg har Marg i Sjælsknoklerne igjen! Jeg har Intet forbrudt; det er mig Uretten er øvet imod; jeg er Klageren!

HERTUG SKULE dæmpet

Herre – Brevet! I har ikke langt igjen!

HAAKON

Tænk paa Eders Sjæl og ydmyg Eder!

BISP NIKOLAS

En Mands Gjerning er hans Sjæl, og min Gjerning skal blive ved at leve paa Jorden. Men I, Kong Haakon, I skulde vogte Jer; thi ligesom Himlen har staaet mig imod og fanget Skade til Løn, saaledes staar I den Mand imod, der holder Landets Lykke i sin Haand –

HAAKON

Ha – Hertug, Hertug! Nu skjønner jeg Mødet her!

HERTUG SKULE heftigt til Bispen

Ikke et Ord mere af Sligt!

BISP NIKOLAS til Haakon

Han vil staa Jer imod saalænge hans Hoved sidder fast paa Axlerne. Del med ham! Jeg faar ikke Fred i Kisten, jeg kommer igjen, hvis ikke I To deler! Ingen af Jer skal lægge den Andens Højde til sin egen Væxt; her blev en Kjæmpe i Landet, hvis det skede, og her skal ingen Kjæmpe være; thi jeg var aldrig nogen Kjæmpe!

(synker matt tilbage paa Bænken)

HERTUG SKULE kaster sig paa Knæ ned ved Bænken og raaber til Haakon

Skaff Hjælp! For Guds Barmhjertigheds Skyld, Bispen maa ikke dø endnu!

BISP NIKOLAS

Hvor det tager til at skumre for mine Øjne! – Konge, for sidste Gang, – vil I dele med Hertugen?

HAAKON

Ikke en Skjærv skjænker jeg bort af det, som Gud gav mig!

BISP NIKOLAS

Godt og vel.

(dæmpet)

Troen skal I ialfald miste.

(raaber)

Viljam!

HERTUG SKULE dæmpet

Brevet, Brevet!

BISP NIKOLAS uden at høre paa ham

Viljam!

(Viljam kommer; Bispen trækker ham tætt hen til sig og hvisker)

Da jeg fik den sidste Olje, saa blev jo alle mine Synder mig forladte?

SIRA VILJAM

Alle Synder, fra Eders Fødsel og til den Stund, I fik Oljen.

BISP NIKOLAS

Ikke længer? Ikke helt til jeg gaar bort?

SIRA VILJAM

Herre, I synder ikke inatt.

BISP NIKOLAS

Hm, Ingen kan vide –; tag Guldbægret, jeg fik efter Bisp Absalon, – giv det til Kirken – og læs syv store Kirkebønner til.

SIRA VILJAM

Herre, Gud vil være Eder naadig!

BISP NIKOLAS

Syv Bønner til, siger jeg – for hvad jeg synder inatt! Gaa, gaa!

(Viljam gaar; Bispen vender sig til Skule)

Hertug, om I engang læser Thrond Prests Brev, og det muligt skulde vise sig, at Haakon var den Rette, – hvad vil I saa gjøre?

HERTUG SKULE

I Guds Navn, – da skal han ogsaa være Konge.

BISP NIKOLAS

Tænk Jer om; det gjælder Meget her. Gransk hver Fold i Eders Hjerte; svar, som om I stod tildoms! Hvad vil I gjøre, hvis han er den Rette?

HERTUG SKULE

Bøje mig og tjene ham.

BISP NIKOLAS mumler

Ja, ja, tag saa Følgerne.

(til Skule)

Hertug, jeg er svag og trætt; det kommer saa mildt og forsonligt over mig –

HERTUG SKULE

Det er Døden! Thrond Prests Brev! Hvor er det?

BISP NIKOLAS

Først en anden Sag; – jeg gav Jer Listen over mine Uvenner –

HERTUG SKULE utaalmodig

Ja, ja; jeg skal hævne Alt paa dem –

BISP NIKOLAS

Nej, jeg er saa mild nu; jeg vil tilgive, som skrevet staar. Ligesom I forsager Magten, saaledes vil jeg forsage Hævnen. Brænd Listen!

HERTUG SKULE

Godt, godt; som I vil.

BISP NIKOLAS

Her i Fyrfadet, saa jeg ser paa det –

HERTUG SKULE kaster Papiret i Ilden

Se saa, nu brænder den! Og nu, tal, tal! Det gjælder Tusinders Liv, dersom I ikke taler nu!

BISP NIKOLAS med funklende Øjne

Tusinders Liv!

(skriger)

Lys! Luft!

HAAKON iler til Døren og raaber

Til Hjælp! Bispen dør!

Sira Viljam og flere af Bispens Folk kommer ind.

HERTUG SKULE ryster Bispens Arm

Norges Lykke gjennem hundrede Aar, dets Storhed for evige Tider kanhænde!

BISP NIKOLAS

Evige Tider!

(triumferende)

Perpetuum mobile!

HERTUG SKULE

Ved vore Sjæles Salighed, – hvor er Thrond Prests Brev!

BISP NIKOLAS raabende

Syv Bønner til, Viljam!

HERTUG SKULE ude af sig selv

Brevet! Brevet!

BISP NIKOLAS smiler i Dødskampen

Det var det I brændte, gode Hertug.

(falder tilbage paa Bænken og dør)

HERTUG SKULE udstøder et uvilkaarligt Skrig, idet han farer tilbage og bedækker Ansigtet med sine Hænder

Gud, Du Almægtige!

MUNKENE kommer flygtende ud fra Kapellet

Frelse sig, hvo kan!

ENKELTE STEMMER

Alt Ondt er løst inatt!

ANDRE

Det lo højt fra Krogen! – Det skreg: «vi har ham!» – Alle Lys sluktes!

HAAKON

Nu døde Bisp Nikolas.

MUNKENE flygter ud til Højre

Pater noster, – pater noster!

HAAKON nærmer sig Skule og siger dæmpet

Hertug, jeg vil ikke granske efter, hvilke lønlige Raad I lagde opp med Bispen, før han døde; – men fra imorgen maa I lægge Eders Magt og Værdighed i mine Hænder igjen; det ser jeg grant nu, – vi To kan ikke gaa frem sammen.

HERTUG SKULE ser aandsfraværende paa ham

Gaa frem sammen –?

HAAKON

Imorgen holder jeg Thing i Kongsgaarden; der maa Alt blive grejdt mellem os.

(gaar ud til Højre)

HERTUG SKULE

Bispen død og Brevet brændt! Et Liv fuldt af Tvivl og Kamp og Rædsel! O, kunde jeg bede! – Nej, – handle maa jeg; – ikveld maa Skridtet gjøres helt ud!

(til Viljam)

Hvor gik Kongen?

SIRA VILJAM forskrækket

Krist fri mig, – hvad vil I ham?

HERTUG SKULE

Tror I kanske jeg agter at dræbe ham inatt?

(gaar ud til Højre)

SIRA VILJAM ser hovedrystende efter ham, medens Husfolkene bærer Liget ud til Venstre

Bispen sagde: syv Bønner til; – jeg mener det er tryggest, at vi læser fjorten.

(følger efter de Øvrige)

En Stue i Kongsgaarden

I Baggrunden er Indgangsdøren; paa hver af Sidevæggene mindre Døre; forrest paa højre Side et Vindu. En Lampe brænder under Taget. Tætt ved Døren tilvenstre staar en Bænk, og længere tilbage en Vugge, hvori Kongsbarnet sover; Margrete sidder knælende hos Barnet.

MARGRETE vugger og synger

Nu løftes Laft og Lofte

Til Stjernehvælven blaa;

Nu flyver lille Haakon

Med Drømmevinger paa.

Der er en Stige stillet

Fra Jord til Himlen opp;

Nu stiger lille Haakon

Med Englene tiltopp.

Guds Engle smaa, de vaager

For Vuggebarnets Fred;

Gud sign’ Dig, lille Haakon,

Din Moder vaager med.

Kort Opphold. Hertug Skule kommer ind fra Baggrunden.

MARGRETE farer opp med et Glædesskrig og iler ham imøde

Min Fader! – O, hvor jeg har sukket og længtet efter dette Møde!

HERTUG SKULE

Guds Fred med Dig, Margrete! Hvor er Kongen?

MARGRETE

Hos Bisp Nikolas.

HERTUG SKULE

Hm, – ja, saa maa han snart være her.

MARGRETE

Og I vil tales ved og forliges, blive Venner igjen, som i gamle Dage?

HERTUG SKULE

Det vilde jeg gjerne.

MARGRETE

Haakon vil det ogsaa gjerne; og jeg beder hver Dag til Gud, at det maa ske. O, men kom her og se –

(griber hans Haand og fører ham hen til Vuggen)

HERTUG SKULE

Dit Barn!

MARGRETE

Ja, det dejlige Barn er mit; – er det ikke forunderligt? Han heder Haakon, ligesom Kongen! Se her, hans Øjne – nej, Du kan ikke se dem nu han sover, – men han har store blaa Øjne; og saa kan han le og række Hænderne ud og gribe efter mig, – og han kjender mig allerede!

(lægger Vuggeklæderne omhyggeligt tilrette)

HERTUG SKULE

Haakon faar Sønner, spaade Bispen.

MARGRETE

Dette lille Barn er mig tusinde Gange kjærere end Land og Rige, – og slig er det for Haakon ogsaa. – Nej, det er ligesom jeg ikke rigtig kan tro paa Lykken; jeg har Vuggen staaende foran min Seng; hver Natt, naar jeg vaagner, ser jeg efter om den er der, – jeg er ligesom rædd for at det skal være en Drøm –

HERTUG SKULE lytter og gaar til Vinduet

Er det ikke Kongen –?

MARGRETE

Jo; han gaar opp den anden Trappe; jeg vil hente ham.

(fatter Faderens Haand og fører ham spøgende hen til Vuggen igjen)

Hertug Skule! Staa Vagt hos Kongsbarnet imens, – ja, for han er Kongsbarn tillige – det husker jeg aldrig paa! Og vaagner han, saa bøj Dig dybt og hils ham, som Konger skal hilses! Nu henter jeg Haakon; o Gud, Gud! nu skal der da endelig komme Lys og Fred over Ætten!

(gaar ud til Højre)

HERTUG SKULE efter en kort og mørk Taushed

Haakon har en Søn. Hans Ætt skal leve efter ham. Dør han, saa er der et Kongs-Emne, som staar Tronen nærmere end alle Andre. Alt trives for Haakon. Kanhænde han er den Urette; men hans Tro paa sig selv staar fast som før; Bispen vilde rygget den, men fik ikke Tid for Døden, ikke Lov for Gud. Gud skjærmer Haakon, han fik beholde Styrkebeltet. Nu at sige ham det? Nu at sværge paa Bispens Udsagn? Hvad vilde det nytte? Ingen vilde tro mig, hverken Haakon eller de Andre. Bispen vilde han troet i Dødstimen; Tvivlen vilde have forgiftet ham; men det maatte ikke ske. Og saa uryggelig som Tryggheden sidder hos Haakon, saa uryggelig sidder Tvivlen hos mig; hvilket Menneske paa Jorden kan luge den væk? Ingen, Ingen. Jernbyrd er baaren, Gud har talt, og endda kan Haakon være den Urette, mens jeg forspilder mit Liv.

(sætter sig grublende ned ved et Bord paa højre Side)

Og om jeg nu vandt Land og Rige, vilde saa ikke Tvivlen sidde der ligefuldt og gnage og tære og hule mig ud med sine evige Isdrypp? – Jo, jo; men det er bedre at sidde deroppe paa Kongssædet og tvivle paa sig selv, end at staa nede i Flokken og tvivle paa ham, som sidder deroppe. – Det maa ende mellem mig og Haakon! Ende? Men hvorledes?

(rejser sig)

Almægtige, Du, som har stellt det slig for mig, Du maa tage Skylden for det, som følger efter!

(gaar frem og tilbage, standser og tænker efter)

Det gjælder at bryde alle Broer af, beholde en igjen, og sejre eller falde der, – sagde Bispen ved Kongsbrylluppet i Bergen; det er nu paa tredje Aaret siden, og i al den Tid har jeg spildt og splittet mine Kræfter med at værge for alle Broerne. –

(raskt)

Nu maa jeg følge Bispens Raad; nu eller aldrig! Vi er Begge her i Oslo; jeg er mandstærkere end Haakon dennegang; hvorfor da ikke nytte Overtaget, – det er saa sjelden paa min Side.

(vaklende)

Men nu inatt – strax –? Nej, nej! Ikke inatt! – Ha, ha, ha, – der er det igjen, Overlægget – Ustøheden! Haakon kjender ikke til Sligt; han gaar bent frem, han, og saa sejrer han!

(gjør nogle Skridt bortover Gulvet og standser pludselig ved Vuggen)

Kongsbarnet! – Hvor fager en Pande. Han drømmer.

(breder Tæppet bedre over og ser længe paa Barnet)

En Slig, som Du, kan berge Meget i en Mands Sjæl. Jeg har ingen Søn.

(bøjer sig ned over Vuggen)

Han ligner Haakon. –

(viger med engang tilbage)

Kongsbarnet, sagde Dronningen! Bøj Dig dybt og hils ham, som Konger skal hilses! Dør Haakon før jeg, saa løftes dette Barn paa Kongsstolen; og jeg – jeg skal staa nedenfor og bøje mig dybt og hilse ham som Konge!

(i stigende Opprør)

Dette Barn, Haakons Søn, skal sidde deroppe paa det Sæde, som jeg, kanhænde, er nærmere til, – og jeg skal staa for hans Fodskammel, med hvide Haar, krøget af Ælde, se al min Livsgjerning ligge ugjort, – dø uden at have været Konge! – Jeg er mandstærkere end Haakon, – der blæser en Storm ikveld, Vinden staar udefter Fjorden –! Om jeg tog Kongsbarnet? Thrønderne kan jeg lide paa. Hvad turde vel Haakon vove, naar hans Barn var i min Magt! Mine Mænd vil følge mig, vil slaa for mig og sejre. Jeg faar lønne dem kongeligt, saa gjør de det. – Lad ske! Skridtet ud; Sluget over for første Gang! – Kunde jeg se om Du har Sverres Øjne – eller Haakon Sverressøns –! Han sover. Jeg kan ikke se det.

(Opphold)

Søvn er Værn. Sov med Fred, Du lille Kongs-Emne!

(gaar over til Bordet)

Haakon skal dømme; engang til vil jeg tale med ham.

MARGRETE kommer med Kongen fra Stuen paa højre Side

Bispen død! O, tro mig, al Ufred dør med ham.

HAAKON

Gaa tilsengs, Margrete; Du kan være trætt efter Rejsen.

MARGRETE

Ja, ja!

(til Hertugen)

Fader, vær mild og føjelig, – Haakon har lovet at være det! Tusinde Godnatt, Beggeto!

(giver et Vink i Døren til Venstre og gaar; et Par Piger flytter Vuggen ind)

HERTUG SKULE

Kong Haakon, vi maa ikke skilles som Uvenner dennegang. Alt Ondt vil følge paa; der vil komme en Rædselens Tid over Landet.

HAAKON

Det har Landet været vant til gjennem Slægter nu; men I ser, Gud er med mig; hver Fiende falder, som staar mig imod. Der gives ikke Bagler, ikke Slittunger, ikke Ribbunger mere; Jon Jarl er dræbt, Guthorm Ingessøn er død, Sigurd Ribbung ligesaa, – alle Krav, som kom frem paa Rigsmødet i Bergen, har vist sig magtesløse, – hvem skulde saa Rædselens Tid komme fra nu?

HERTUG SKULE

Haakon, jeg er rædd, den kunde komme fra mig!

HAAKON

Da jeg blev Konge, gav jeg Eder Tredjedelen af Riget –

HERTUG SKULE

I beholdt selv to Tredjedele!

HAAKON

Altid tørstede I efter Mere; jeg øgede Eders Del; nu sidder I inde med det halve Rige.

HERTUG SKULE

Der mangler ti Skibreder.

HAAKON

Jeg gjorde Eder til Hertug; det har ingen Mand været i Norge før!

HERTUG SKULE

Men I er Konge! Der maa ingen Konge være over mig! Jeg er ikke skabt til at tjene Eder; jeg maa styre og raade selv!

HAAKON ser et Øjeblik paa ham og siger koldt

Himlen skjærme Eders Forstand, Herre. Godnatt!

(vil gaa)

HERTUG SKULE træder ivejen for ham

I slipper ikke fra mig paa slig Vis! Vogt Jer, eller jeg siger mig løs fra Eder; I kan ikke blive ved at være min Overherre længer; vi To maa dele!

HAAKON

Det vover I at sige mig!

HERTUG SKULE

Jeg er kommen mandstærkere til Oslo end I, Haakon Haakonssøn.

HAAKON

Kanhænde det er Eders Agt –

HERTUG SKULE

Hør mig! Husk Bispens Ord! Lad os dele; giv mig de ti Skibreder til; lad mig tage min Del som frit Kongedømme, uden Skatt og Udredsler til Jer. Norge har været delt i to Riger før; – vi vil holde usvigelig sammen –

HAAKON

Hertug, I maa være sjælesyg at I kan kræve Sligt!

HERTUG SKULE

Ja, jeg er sjælesyg, og der er ingen Helsebod for mig paa anden Vej. Vi To maa være Ligemænd; der maa Ingen være over mig!

HAAKON

Hver træløs Holme er en Sten i den Byggning, som Harald Haarfager og den hellige Kong Olaf rejste; og I vil at jeg skal bryde fra hinanden, hvad de har føjet sammen? Aldrig!

HERTUG SKULE

Nu, saa lad os skiftes til om Magten; lad os raade tre Aar hver! I har raadet længe; nu er min Tid kommen. Drag af Landet i tre Aar; – jeg vil være Konge imens; jeg vil jævne Vejen for Jer til I vender hjem, styre og lede Alt til det Bedste; – det tærer og sløver at sidde stadig paa Vagt. Haakon, hører I, – tre Aar hver; lad os byttes til om Kronen!

HAAKON

Tror I at min Krone vil passe om Eders Tindinger?

HERTUG SKULE

Ingen Krone er for vid for mig!

HAAKON

Der skal Guds Rett og Guds Kald til at bære Kronen.

HERTUG SKULE

Og tror I saa vist, at I har Guds Rett?

HAAKON

Det har jeg Guds Dom for.

HERTUG SKULE

Stol ikke saa trygt paa den. Havde Bispen faaet tale, – dog, nu vilde det være forgjæves; I vilde ikke tro mig. Ja visselig har I mægtige Forbundsfæller deroppe; men jeg trodser alligevel! – I vil ikke skiftes til om Kongsmagten? Ja, ja – saa faar vi vælge den sidste Udvej; – Haakon, lad os To kjæmpe mod hinanden, Mand mod Mand, med tunge Vaaben, paa Liv og Død!

HAAKON

Taler I Alvor, Herre?

HERTUG SKULE

Jeg taler for min Livsgjerning og for min Sjæls Frelse!

HAAKON

Da er der lidet Haab om Frelse for Eders Sjæl.

HERTUG SKULE

I vil ikke kjæmpe med mig? I skal, I skal!

HAAKON

Forblindede Mand! Jeg kan ikke andet end ynke Eder. I tror det er Herrens Kald som driver Eder opp paa Kongssædet, I ser ikke at det kun er Hovmod. Hvad er det, som lokker Jer? Kongsringen, Kaaben med Purpurbræm, Retten til at sidde bænket tre Trin over Gulvet; – usselt, usselt, – var det at være Konge, da kastede jeg Kongedømmet i Eders Hatt, som jeg kaster en Skjærv til en Tigger.

HERTUG SKULE

I har kjendt mig fra I var Barn, og dømmer mig slig!

HAAKON

I har alle Sindets ypperlige Gaver, Kløgt og Mod, I er skabt til at staa Kongen nærmest, men ikke til at være Konge selv.

HERTUG SKULE

Det vil vi prøve nu!

HAAKON

Nævn mig et eneste Kongsværk, I har øvet, i alle de Aar I styrede Riget for mig! Var Baglerne eller Ribbungerne nogentid mægtigere end da? I var den modne Mand, men Landet hærgedes af opprørske Flokke; – fik I Bugt med en eneste? Jeg var ung og uerfaren da jeg tog Rigsstyret, – se paa mig – Alt faldt tilfode da jeg blev Konge; der er ingen Bagler, ingen Ribbunger mere!

HERTUG SKULE

Det skulde I mindst prale med; thi der er Faren størst. Flok maa staa mod Flok, Krav mod Krav, Landsdel mod Landsdel, hvis Kongen skal være den Mægtige. Hver Bygd, hver Ætt, maa enten trænge til ham eller frygte ham. Rydder I al Ufred ud, saa har I med det samme taget Magten fra Eder selv.

HAAKON

Og I vil være Konge, – I, som dømmer slig? I kunde blevet en dugelig Høvding paa Erling Skakkes Tider; men Tiden er voxet fra Jer og I skjønner den ikke. Ser I da ikke at Norges Rige, saaledes som Harald og Olaf rejste det, kun er at ligne med en Kirke, som ikke har faaet Vigselen endnu? Væggene højner sig med stærke Støtter, Loftshvælven spænder sig vidt over, Spiret peger oppad, lig Gran i Skogen; men Livet, det bankende Hjerte, den friske Blodflomm gaar ikke gjennem Værket; Guds levende Aande er ikke indblæst det; det har ikke faaet Vigselen. – Jeg vil bringe Vigselen! Norge var et Rige, det skal blive et Folk. Thrønder stod mod Vikværing, Agdeværing mod Hørdalænding, Haalogalænding mod Sogndøl; Alle skal være Et herefter, og Alle skal vide med sig selv og skjønne at de er Et! Det er Hvervet, som Gud har lagt paa mine Skuldre; det er Gjerningen, som skal gjøres af Norges Konge nu. Den Gjerning, Hertug, den tænker jeg I lader ligge, thi sandelig I aarker den ikke!

HERTUG SKULE slagen

Samle –? Samle til Et Thrønder og Vikværing, – alt Norge –?

(vantro)

Det er ugjørligt! Sligt melder aldrig Norges Saga om før!

HAAKON

For Eder er det ugjørligt; thi I kan kun gjøre den gamle Saga om igjen; men for mig er det lett, som det er lett for Falken at kløve Skyerne.

HERTUG SKULE i urolig Bevægelse

Samle alt Folket, – vække det, saa det kjender sig at være Et! Hvor har I slig sælsom Tanke fra? Den isner og ildner mig.

(udbrydende)

I har den fra Djævelen, Haakon; den skal aldrig sættes i Værk, saalænge jeg har Kræfter til at spænde Staalhuen paa mit Hoved!

HAAKON

Jeg har Tanken fra Gud og slipper den ikke, saalænge jeg bærer Hellig-Olafs Kongsring om Panden!

HERTUG SKULE

Saa faar Hellig-Olafs Kongsring falde!

HAAKON

Hvem vil volde det?

HERTUG SKULE

Jeg, om ingen Anden.

HAAKON

I, Skule, I bliver uskadelig paa Thinget imorgen.

HERTUG SKULE

Haakon! Frist ikke Gud! Driv mig ikke ud paa den yderste Rand af Stupet!

HAAKON peger mod Døren

Gaa, Herre, – og lad det være glemt, at vi har talt med hvasse Tunger ikveld.

HERTUG SKULE ser et Øjeblik stivt paa ham og siger

Vi kommer til at tale med hvassere Tunger næstegang.

(gaar ud i Baggrunden)

HAAKON efter et kort Opphold

Han truer! – Nej, nej; saa vidt vil det ikke komme. Han maa, han skal føje sig og falde mig tilfode; jeg trænger denne stærke Arm, dette snilde Hoved. – Naar der findes Mod og Kløgt og Styrke i dette Land, saa er det Evner, som Gud har givet Mændene til Brug for mig; – det er for at tjene mig, at Hertug Skule fik alle gode Gaver; at trodse mig er at trodse Himlen; det er min Pligt at straffe hver den, som sætter sig opp mod Himlens Vilje, – thi Himlen har gjort saa Meget for mig.

DAGFINN BONDE kommer fra Baggrunden

Herre, vær vagtsom inatt; Hertugen har visselig Ondt isinde.

HAAKON

Hvad siger Du?

DAGFINN BONDE

Hvad han pønser paa, ved jeg ikke; men at der er Noget igjære, er sikkert nok.

HAAKON

Skulde han tænke paa at overfalde os? Umuligt, umuligt!

DAGFINN BONDE

Nej, det er noget Andet. Hans Skibe ligger klare til at sejle; der skal holdes Thing ombord.

HAAKON

Du tager Fejl –! Gaa, Dagfinn, og bring mig sikkert Bud.

DAGFINN BONDE

Ja, ja; I kan lide paa mig.

(gaar)

HAAKON

Nej, – det vilde være utænkeligt! Hertugen tør ikke rejse sig imod mig. Gud giver ham ikke Lov til det, – Gud, som har gjort det saa vidunderlig godt for mig hidtil. Nu maa jeg have Fred, nu skal jeg jo til at begynde! – Jeg har virket saa lidet endnu; men jeg hører Herrens usvigelige Røst raabe i mig: Du skal fremme et stort Kongsværk i Norge!

GREGORIUS JONSSØN kommer fra Baggrunden

Min Herre og Konge!

HAAKON

Gregorius Jonssøn! Kommer I hid?

GREGORIUS JONSSØN

Jeg byder mig frem som Eders haandgangne Mand; saa langt har jeg fulgt Hertugen; nu tør jeg ikke følge ham længer.

HAAKON

Hvad er der hændt?

GREGORIUS JONSSØN

Det, som ingen Mand vil tro, naar Rygtet bærer det ud over Landet.

HAAKON

Tal, tal!

GREGORIUS JONSSØN

Jeg ræddes for at høre Lyden af mine egne Ord; – vid da –

(griber ham om Armen og hvisker)

HAAKON farer tilbage med et Skrig

Ha, I er fra Sands og Samling!

GREGORIUS JONSSØN

Gud give jeg var det.

HAAKON

Uhørt! Nej, det kan ikke være saa!

GREGORIUS JONSSØN

Ved Kristi dyre Blod, det er saa!

HAAKON

Gaa, gaa; lad blæse til Hirdstævne; alle mine Mænd skal samles.

Gregorius Jonssøn gaar.

HAAKON gaar nogle Gange frem og tilbage, derpaa nærmer han sig raskt Døren til Margretes Kammer, banker paa, vedbliver etpar Gange at gaa opp og ned, gaar atter til Døren, banker og raaber

Margrete!

(vedbliver at gaa frem og tilbage)

MARGRETE i Døren, nattklædt, med udslaaet Haar; om Skuldrene har hun en rød Snørekaabe, som hun holder tætt sammen over Brystet

Haakon! Er det Dig?

HAAKON

Ja, ja; Du maa komme herud.

MARGRETE

O, men saa maa Du ikke se paa mig; jeg var alt gaaet tilsengs.

HAAKON

Andet har jeg nu at tænke paa.

MARGRETE

Hvad er der hændt!

HAAKON

Giv mig et godt Raad! Nys bragtes mig den værste af alle Tidender.

MARGRETE angst

Hvilken Tidende, Haakon?

HAAKON

At der er to Konger i Norge nu.

MARGRETE

To Konger i Norge! – Haakon, hvor er min Fader?

HAAKON

Han tog Kongsnavn ombord; nu sejler han til Nidaros for at lade sig krone.

MARGRETE

O, Gud, Du Almægtigste –!

(synker ned paa Bænken, bedækker Ansigtet med sine Hænder og græder)

HAAKON

To Konger i Landet!

MARGRETE

Min Husbond den ene, – og min Fader den anden!

HAAKON gaar uroligt frem og tilbage

Giv mig et godt Raad, Margrete! Skulde jeg gaa over Opplandene, komme først til Thrøndelagen og hindre Kroningen? Nej, ugjørligt; jeg har for ringe Stridsmagt samlet; der nordpaa er han mægtigere end jeg. – Giv mig Raad; hvorledes skal jeg faa Hertugen dræbt før han kommer til Nidaros?

MARGRETE bønligt, med foldede Hænder

Haakon, Haakon!

HAAKON

Kan Du ikke finde paa et kløgtigt Raad til at faa Hertugen dræbt, siger jeg!

MARGRETE synker i Smerte ned fra Bænken og ligger knælende

O, glemmer Du da saa rent at han er min Fader!

HAAKON

Din Fader –; ja, ja, det er sandt; det glemte jeg.

(løfter hende opp)

Sætt Dig, Margrete; Du faar være trøstig; græd ikke; Du har jo ingen Skyld i dette.

(gaar over mod Vinduet)

Hertug Skule bliver mig værre end alle andre Fiender! – Gud, Gud, – hvorfor slaar Du mig saa haardt, mig, som Intet har forbrudt!

(det banker i Baggrunden; han farer sammen, lytter og raaber)

Hvem banker derude saa sent paa Kvelden?

INGAS STEMME udenfor

En, som fryser, Haakon!

HAAKON med et Skrig

Min Moder!

MARGRETE springer opp

Inga!

HAAKON iler til Døren og lukker opp; Inga sidder paa Dørtrinet

Min Moder! Siddende som en Hund udenfor sin Søns Dør! Og jeg spørger hvi Gud slaar mig!

INGA strækker Armene mod ham

Haakon, mit Barn! Velsignelse over Dig!

HAAKON løfter hende opp

Kom – kom herind; her er lyst og varmt!

INGA

Maa jeg komme ind til Dig?

HAAKON

Vi skal aldrig skilles mere.

INGA

Min Søn – min Konge, – o, hvor Du er god og kjærlig! Jeg stod i en Krog og saa Dig, da Du gik fra Bispegaarden; Du saa saa sorgfuld ud; jeg kunde ikke skilles fra Dig paa slig Vis!

HAAKON

Gud være takket for det. Du var visselig den Bedste, som kunde komme nu! Margrete, – min Moder, – jeg har syndet svarligen; jeg har stængt mit Hjerte for Eder To, som er saa rige paa Kjærlighed.

MARGRETE kaster sig om hans Hals

O, Haakon, min elskede Husbond; staar jeg Dig da nu nær?

HAAKON

Ja, ja; det gjør Du; ikke for at give mig kloge Raad, men for at lyse og skinne paa min Vej. Lad komme hvad der vil, jeg kjender Herrens Styrke i mig!

DAGFINN BONDE kommer ilsomt fra Baggrunden

Herre, Herre! Nu er det Værste hændt!

HAAKON smiler tillidsfuldt idet han trykker Margrete og Inga tætt opp til sig

Jeg ved det; men det har ingen Nød, gamle Dagfinn! Er der end to Konger i Norge, saa er der kun en i Himlen, – og han grejder det nok!

Tæppet falder.

FJERDE AKT

Stor Hal i Oslo Kongsgaard. Kong Skule holder Gilde med sin Hird og sine Høvdinger. I Forgrunden tilvenstre staar Højsædet, hvor Skule sidder rigt klædt, med Purpurkaabe og Kongsring om Hovedet. Nattverdsbordet, hvorom Gjæsterne er bænkede, strækker sig fra Højsædet opp mod Baggrunden. Ligeover for Skule sidder Paal Flida og Baard Bratte. Endel ringere Gjæster beværtes staaende over paa højre Side. Det er sen Aften; Hallen er stærkt opplyst. Gildet lider mod Slutten; Mændene er meget lystige og tildels drukne; de drikker hverandre til, ler og taler i Munden paa hverandre.

PAAL FLIDA rejser sig og slaar til Lyd

Stille i Hallen; Jatgejr Skald vil sige sit Kvad til Ære for Kong Skule.

JATGEJR staar frem midt paa Gulvet

Hertug Skule blæste til Ørething

Under Messen i Nidaros By;

Hertug Skule tog Kongsnavn mens Klokkerne ringed,

Og Sverdslag paa Skjold gav Gny.

Kong Skule skred over Dovreskard

Med tusinde Svende paa Ski;

Gudbrandsdølerne græd for Grid

Og kjøbte med Sølv sig fri.

Kong Skule sørover Mjøsen foer, –

Opplændingen svor og snærred;

Kong Skule foer gjennem Raumarike

Til Laaka i Nannestad Herred.

Det var den hellige Faste-Uge;

Birkebejnerhæren kom;

Knut Jarl var Høvding, – Sverdene talte

Og fældte i Kongstrætten Dom.

Det siges forvist: siden Sverres Dage

Stod aldrig saa hed en Strid;

Blommet, som blodige Kjæmpers Lagen,

Blev Vidden, der før var hvid.

De satte paa Sprang, de Birkebejner, –

Slang fra sig baade Biler og Skjolde;

Mange Hundrede satte dog ikke paa Sprang,

For de laa og var isende kolde. –

Ingen ved hvor Kong Haakon færdes; –

Kong Skule har Byer og Borge.

Hil Dig, Herre! Længe sidde Du stor,

Som Konge for hele Norge!

SKULES MÆND springer opp under stormende Jubel, løfter Krusene og Bægrene ivejret, slaar paa sine Vaaben og gjentager

Hil Dig, Herre! Længe sidde Du stor,

Som Konge for hele Norge!

KONG SKULE

Takk for Kvadet, Jatgejr Skald! Det er, som jeg bedst liker det; thi det priser mine Mænd ligesaa fuldt som mig selv.

JATGEJR

Det er Kongens Ære at hans Mænd kan prises.

KONG SKULE

Tag som Skaldeløn denne Armring, bliv hos mig og gaa mig tilhaande; jeg vil have mange Skalde om mig.

JATGEJR

Det kan trænges, Herre, ifald der skal gjøres Kvad om alle Eders Gjerninger.

KONG SKULE

Jeg vil være trefold gavmildere end Haakon; Skaldskab skal agtes og lønnes som andet Storværk, saalænge jeg er Konge. Tag Sæde; Du hører nu til Hirden; Alt, hvad Du trænger, skal frit gives Dig.

JATGEJR sætter sig

Hvad jeg mest trænger, vil det snart skorte Eder højlig paa, Herre.

KONG SKULE

Hvilket?

JATGEJR

Kongsfiender, hvis Flugt og Fald jeg kan kvæde om.

MANGE BLANDT MÆNDENE under Latter og Bifald

Vel talt, Islænding!

PAAL FLIDA til Jatgejr

Kvadet var godt; men lidt Løgn skal der jo være i hvert Skaldeværk, og saa var det da ogsaa i dit.

JATGEJR

Løgn, Herre Stallare?

PAAL FLIDA

Ja; Du siger, at Ingen ved hvor Kong Haakon færdes; det er ikke saa; der meldes for vist at Haakon er i Nidaros.

KONG SKULE smilende

Ja, han har ladet Kongsbarnet hylde og givet det Kongsnavn.

JATGEJR

Det har jeg hørt; men jeg vidste ikke at nogen Mand kunde give bort, hvad han ikke selv ejer.

KONG SKULE

Det falder lettest at give, hvad En ikke selv ejer.

BAARD BRATTE

Men haardt maa det være, at fare midtvinters fra Bergen til Nidaros, naar En skal tigge sig frem.

JATGEJR

Det gaar i Ring med Birkebejnerne; de begyndte med Sult og Frost; nu ender de paa samme Vis.

PAAL FLIDA

I Bergen gaar det Rygte, at Haakon har forsaget Kirken og alt det, som helligt er; han lydde ikke Messe Nytaarsdag.

BAARD BRATTE

Han havde lovligt Forfald, Paal; han stod hele Dagen og hugg sine Sølvkar og Sølvdiske istykker, – Andet havde han ikke at lønne Hirden med.

Latter og højrøstet Tale mellem Gjæsterne.

KONG SKULE løfter sit Krus

Nu drikker jeg Dig til, Baard Bratte, og takker Dig og alle mine nye Mænd. I stred mandeligt for mig ved Laaka, og har stor Del i Sejren.

BAARD BRATTE

Det var første Gang jeg stred under Eder, Herre; men jeg skjønte snart, det var lett at sejre, naar slig Høvding, som I, rider fremst i Fylkingen. Men det var ilde, at vi slog saa Mange og jog dem saa langt; nu vil der gaa en hel Tid, før de vover sig imod os igjen, er jeg rædd for.

KONG SKULE

Vent til Vaaren kommer, saa møder vi dem nok. Nu sidder Knut Jarl med dem, som frelstes, nede paa Berget ved Tunsberg, og Arnbjørn Jonssøn samler Folk øster i Viken; naar de tror sig mandstærke nok, lader de vel høre fra sig.

BAARD BRATTE

Det vover de ikke, efter det store Mandefald ved Laaka.

KONG SKULE

Saa lokker vi dem ud med List.

MANGE STEMMER

Ja, ja, – gjør det, Herre!

BAARD BRATTE

List har I god Raad paa, Kong Skule. Eders Fiender ved aldrig af det, før I er over dem, og altid er I der, hvor En mindst skulde vente det.

PAAL FLIDA

Derfor er det, at Birkebejnerne kalder os Vaarbælger.

KONG SKULE

Andre siger Vargbælger; men det sværger jeg nu, at naar vi næstegang mødes, skal Birkebejnerne sande, hvor svært det er, at krænge Bælgen af slige Varger.

BAARD BRATTE

Med deres gode Vilje mødes vi ikke; – det blir en Jagt hele Landet rundt.

KONG SKULE

Det skal det ogsaa. Først renser vi Viken, og lægger Landet under os her øster, saa samler vi Skibe, gaar rundt Næsset og hele Leden oppover til Nidaros.

BAARD BRATTE

Og naar I paa slig Vis kommer til Nidaros, tænker jeg ikke Korsbrødrene nægter Jer, at flytte Hellig-Olafs Skrin ud paa Thingvolden, som de gjorde i Høst, da I blev hyldet.

KONG SKULE

Skrinet skal ud; jeg vil bære mit Kongsnavn lovligt i alle Maader.

JATGEJR

Og jeg lover Jer, at kvæde et stort Draapa, naar I faar dræbt den sovende Mand!

Udbrudd af Latter mellem Mændene.

KONG SKULE

Den sovende Mand?

JATGEJR

Ved I ikke, Herre, at Kong Haakon kaldes «Haakon Søvn», fordi han sidder ligesom lamslaaet, siden I fik Magten.

BAARD BRATTE

Han ligger med lukkede Øjne, siges der. Han drømmer vel, at han er Konge endnu.

KONG SKULE

Lad ham drømme; han skal aldrig drømme sig til Kongedømmet.

JATGEJR

Lad hans Søvn blive lang og uden Drømme, saa faar jeg Stoff til et Kvad.

MÆNDENE

Ja, ja, gjør som Skalden siger!

KONG SKULE

Naar saa mange gode Mænd raader ens, maa Raadet være godt; dog, om den Sag vil vi ikke tale nu. Men et Løfte vil jeg gjøre; – hver af mine Mænd skal tage Vaaben og Klæder, Guld og Sølv, som Arv og Eje efter den Fiende, han fælder; og hver Mand skal tage dens Værdighed, som han lægger ned. Den, som dræber en Lendermand, skal selv blive Lendermand; den, som dræber en Sysselmand, skal gives Syssel efter den Dræbte; og alle de, som sidder inde med slige Værdigheder og Embeder før, skal lønnes paa anden kongelig Vis.

MÆNDENE springer opp i vild Glæde

Hil, hil Kong Skule! Før os mod Birkebejnerne!

BAARD BRATTE

Nu er I sikker paa Sejren i alle Slag!

PAAL FLIDA

Jeg vil have Dagfinn Bonde for mig; han ejer et godt Sverd, som jeg længe har ønsket.

BAARD BRATTE

Jeg vil have Baard Thorstejnssøns Brynje; den bergede hans Liv ved Laaka, for den staar mod Hugg og Stikk.

JATGEJR

Nej, lad mig faa den; den passer mig bedre; Du skal faa fem Mærker Guld i Bytte.

BAARD BRATTE

Hvor vil Du tage fem Mærker Guld fra, Skald?

JATGEJR

Jeg vil tage dem fra Gregorius Jonssøn, naar vi kommer nordpaa.

MÆNDENE i Munden paa hverandre

Og jeg vil have – jeg vil have –

Resten bliver utydeligt i Larmen.

PAAL FLIDA

Afsted, hver til sit Herberge; kom ihug, at I er i Kongens Hal.

MÆNDENE

Ja, ja, – hil Kongen, hil Kong Skule!

KONG SKULE

Tilsengs nu, I gode Mænd! Vi har siddet længe ved Drikkebordet inatt.

EN HIRDMAND idet Flokken holder paa at gaa

Imorgen trækker vi Lod om Birkebejnernes Gods.

EN ANDEN

Lad heller Tilfældet raade!

NOGLE

Nej, nej!

ANDRE

Jo, jo!

BAARD BRATTE

Nu slaas Vargbælgerne om Bjørnefellen.

PAAL FLIDA

Og bagefter fælder de Bjørnen.

Alle gaar ud i Baggrunden.

KONG SKULE venter til Mændene er borte; Spændingen i hans Trækk slappes, han synker ned paa en af Bænkene

Hvor jeg er trætt, dødsens træt. Dag ud og Dag ind at staa midt i denne Sværm, se smilende fremad, som om jeg var saa uryggelig viss paa Retten og Sejren og Lykken. Ikke have et Menneske, jeg kan tale med om det, der gnager mig saa saart.

(rejser sig med et Udtrykk af Skrækk)

Og saa Slaget ved Laaka! At jeg sejrede der! Haakon sendte sin Hær mod mig; Gud skulde skifte og dele mellem de to Konger, – og jeg sejrede, sejrede, som aldrig Nogen har sejret over Birkebejnerne før! Skjoldene stod fast i Sneen, men der var Ingen bagved dem; – Birkebejnerne satte tilskogs, over Vidder og Moer og Bakker, saalangt Benene vilde bære dem. Det Utrolige skede; Haakon tabte og jeg vandt. Der er en lønlig Rædsel i den Sejr. Du store Himmelens Gud, der er altsaa ingen sikker Lov deroppe, som Alt skal gaa efter? Der ligger ingen sejrende Magt i det, at have Rett?

(vildt afbrydende)

Jeg er syg, jeg er syg! – Hvorfor skulde ikke Retten være paa min Side? Er det ikke ligesom Gud selv vilde gjøre mig viss paa det, siden han lod mig sejre?

(grublende)

Muligheden er lige; – ikke en Fjær mere paa den ene Side, end paa den anden, og dog –

(ryster paa Hovedet)

dog tynger Vægten for Haakon. Jeg har Had og hede Ønsker at kaste i min Skaal, og dog tynger Vægten for Haakon. Kommer Tanken om Kongsretten uforvarende over mig, da er det altid ham, aldrig mig, som er den sande Konge. Skal jeg se mig selv som den Rette, da maa det gjøres med Kunst, jeg maa rejse en sindrig Byggning, et Værk af Kløgt; jeg maa jage Mindelser fra mig, og tage Troen med Magt. Slig var det aldrig før. Hvad er der da hændt, som har gjort mig saa tvivlende siden? At Bispen brændte Brevet? Nej, – derved blev Uvissheden evig; men den blev ikke større. Har da Haakon gjort nogen stor kongelig Gjerning paa den sidste Tid? Nej, sine største Gjerninger øvede han, da jeg mindst troede paa ham.

(sætter sig ned paa højre Side)

Hvad er det? Ha, det er sælsomt; det kommer og svinder som et Blaalys; det dandser mig paa Tungespidsen, ligesom naar En har mistet et Ord og ikke kan finde det igjen.

(springer opp)

Ha! Nu har jeg det! Nej –! Jo, jo! nu har jeg det! – «Norge var et Rige; det skal blive et Folk; Alle skal blive Et, og Alle skal vide med sig selv, at de er Et!» Siden Haakon talte disse Galmandsord, staar han stadigt for mig som den rette Konge. –

(ser angst frem for sig og hvisker)

Om der glimtede et Guds Kald i disse sælsomme Ord? Om Gud havde siddet inde med Tanken til nu, og vil strø den ud – og har kaaret Haakon til Saamand?

PAAL FLIDA kommer ind fra Baggrunden

Herre Konge, jeg har Nyt at melde.

KONG SKULE

Nyt?

PAAL FLIDA

En Mand, som kommer nedenfra Fjorden, fortæller, at Birkebejnerne i Tunsberg har sat sine Skibe paa Vandet, og at der har stævnet mange Mænd sammen til Byen i de sidste Dage.

KONG SKULE

Godt, vi vil møde dem – imorgen, eller saa.

PAAL FLIDA

Herre, det kunde hænde, Birkebejnerne tænkte paa at møde os først.

KONG SKULE

Det har de ikke Skibe nok til, og ikke Mandskab heller.

PAAL FLIDA

Men Arnbjørn Jonssøn samler baade Mandskab og Skibe rundt om i Viken.

KONG SKULE

Desbedre; saa slaar vi dem Allesammen, ligesom ved Laaka.

PAAL FLIDA

Herre, det gaar ikke saa lett, at slaa Birkebejnerne to Gange itrækk.

KONG SKULE

Og hvorfor ikke det?

PAAL FLIDA

Fordi Norges Saga ikke melder, at Sligt er hændt før i Tiden. – Skal jeg ikke skikke Spejdere ud til Hovedø?

KONG SKULE

Det trænges ikke; det er mørk Natt, og Skodde til.

PAAL FLIDA

Ja, ja, Kongen skjønner det bedst; men kom ihug, Herre, at Alle er Jer imod her i Viken. Bymændene i Oslo hader Jer, og kommer Birkebejnerne, saa gjør de fælles Sag med dem.

KONG SKULE med Liv

Paal Flida, skulde det ikke være tænkeligt, at jeg kunde faa Vikværingerne paa min Side?

PAAL FLIDA ser forundret paa ham og ryster paa Hovedet

Nej, Herre, det er ikke tænkeligt.

KONG SKULE

Og hvorfor ikke?

PAAL FLIDA

Nej, for I har jo Thrønderne paa Eders Side.

KONG SKULE

Baade Thrøndere og Vikværinger vil jeg have!

PAAL FLIDA

Nej, Herre, det er ikke gjørligt.

KONG SKULE

Ikke tænkeligt; ikke gjørligt! Og hvorfor – hvorfor ikke?

PAAL FLIDA

Fordi Vikværingen er Vikværing og Thrønderen Thrønder, og fordi Sagaen ikke melder om Andet, og fordi det altid har været slig.

KONG SKULE

Ja, ja, – Du har Rett. Gaa.

PAAL FLIDA

Og jeg skal ingen Spejdere sende?

KONG SKULE

Vent til Daggry.

(Paal Flida gaar)

Norges Saga melder ikke om Sligt; det har aldrig været saa før. Paal Flida svarer mig, som jeg svarede Haakon. Er der da Trappetrin baade over og under? Højner Haakon sig ligesaa højt over mig, som jeg højner mig over Paal Flida? Skulde Haakon have faaet Syn for de ufødte Tanker, og ikke jeg? Hvem var jevnhøj med Harald Haarfager, den Tid der sad en Konge paa hvert Næss, og han sagde: nu faar de falde, herefter skal der kun være En. Han kastede den gamle Saga overende, skabte en ny Saga.

(Opphold; han gaar grundende frem og tilbage; derpaa standser han)

Kan en Mand tage Guds Kaldelse fra en Anden, saaledes som han kan tage Vaaben og Guld fra sin fældte Fiende? Kan et Kongs-Emne tage Kongsgjerningen paa sig, saaledes som han kan tage Kongskaaben paa? Egen, som fældes til Skibstømmer, kan den sige: jeg vil være Masten i Skibet, jeg vil tage Furuens Gjerning, pege rank og skinnende oppad, bære gylden Fløj paa Toppen, slaa med hvide, bugnende Sejl i Solskinnet og synes for Folket langt, langt borte? – Nej, nej, Du tunge, knudrede Egestamme, din Plads er under Kjølen; der skal Du ligge og gjøre Nytte, stillt og useet af hvert Øje oppe i Dagen; – Dig er det, som skal hindre Skibet fra at kantre i Uvejret; Masten med Guldfløj og med bugnende Sejl skal føre det frem mod det Nye, mod det Ukjendte, mod de fremmede Strande og mod den vordende Saga!

(heftigt)

Siden Haakon talte sin store Kongstanke ud, ser jeg ingen anden Tanke i Verden, end den ene. Kan jeg ikke tage den og gjøre den til Sandhed, saa øjner jeg ingen Tanke at stride for.

(tankefuld)

Og kan jeg det da ikke? Hvis jeg ikke kunde, hvorfor elsker jeg da Haakons Tanke?

JATGEJR kommer ind fra Baggrunden.

Tilgiv, Herre Konge, at jeg kommer –

KONG SKULE

Godt at Du kommer, Skald!

JATGEJR

Jeg hørte Bymændene tale gaadefuldt i Herberget om at –

KONG SKULE

Vent med det. Sig mig, Skald; Du, som har faret vidt om i fremmede Lande, har Du nogentid seet en Kvinde elske et fremmed Barn? Ikke blot have det kjær, – det mener jeg ikke; men elske det, elske det med sin Sjæls hedeste Kjærlighed?

JATGEJR

Det gjør kun de Kvinder, som ikke har egne Børn at elske.

KONG SKULE

Kun de Kvinder –?

JATGEJR

Og helst de Kvinder, som er ufrugtbare.

KONG SKULE

Helst de Ufrugtbare –? De elsker de Andres Børn med al sin hedeste Kjærlighed?

JATGEJR

Det hænder ofte.

KONG SKULE

Og hænder det ikke ogsaa stundom, at slig ufrugtbar Kvinde dræber en Andens Barn, fordi hun selv Intet har?

JATGEJR

Aa jo; men hun gjør ikke klogt i det.

KONG SKULE

Klogt?

JATGEJR

Nej, thi hun giver Sorgens Gave til den, hvis Barn hun dræber.

KONG SKULE

Tror Du, at Sorgens Gave er saa meget god?

JATGEJR

Ja, Herre.

KONG SKULE ser vist paa ham

Der er ligesom to Mænd i Dig, Islænding. Sidder Du mellem Hirden i lystigt Lag, saa drager Du Kappe og Kofte over hver din Tanke; er En ene med Dig, ligner Du stundom dem, En faar Lyst til at vælge sin Ven iblandt. Hvoraf kommer det?

JATGEJR

Naar I gaar til Svømning i Elven, Herre, saa klæder I Eder ikke af, hvor Kirkealmuen maa forbi; men I søger Jer et lønligt Skjul.

KONG SKULE

Forstaar sig.

JATGEJR

Jeg har Sjælens Blygsel; derfor klæder jeg mig ikke af, naar der er saa Mange i Hallen.

KONG SKULE

Hm.

(kort Opphold)

Sig mig, Jatgejr, hvorledes gik det til, at Du blev Skald? Hvem lærte Du Skaldskabet af?

JATGEJR

Skaldskab læres ikke, Herre.

KONG SKULE

Læres det ikke? Hvorledes gik det da til?

JATGEJR

Jeg fik Sorgens Gave og saa var jeg Skald.

KONG SKULE

Saa det er Sorgens Gave, som Skalden trænger?

JATGEJR

Jeg trængte Sorgen; der kan være Andre, som trænger Troen eller Glæden – eller Tvivlen –

KONG SKULE

Tvivlen ogsaa?

JATGEJR

Ja; men da maa den Tvivlende være stærk og frisk.

KONG SKULE

Og hvem kalder Du en ufrisk Tvivler?

JATGEJR

Den, som tvivler paa sin egen Tvivl.

KONG SKULE langsomt

Det tykkes mig at være Døden.

JATGEJR

Det er værre; det er Tusmørket.

KONG SKULE raskt, idet han ligesom ryster Tankerne af sig

Hvor er mine Vaaben! Jeg vil stride og handle, – ikke tænke. Hvad var det, Du vilde melde mig, da Du kom?

JATGEJR

Jeg vilde melde, hvad jeg mærkede i Herberget. Bymændene taler lønligt sig imellem; de ler haanligt og spørger, om vi ved saa vist, at Kong Haakon er vesterpaa; der er Noget de glæder sig over.

KONG SKULE

De er Vikværinger, og Vikværingerne er mig imod.

JATGEJR

De spotter over, at Kong Olafs Helgenskrin ikke kunde flyttes ud paa Thingvolden, da I blev hyldet; de siger, det er et ondt Varsel.

KONG SKULE

Næstegang jeg kommer til Nidaros skal Skrinet ud; det skal staa under aaben Himmel, om jeg saa skal rive Olafskirken i Grus og vide Thingvolden ud over den Tomt, den stod paa!

JATGEJR

Stærk Gjerning er det; men jeg skal digte et Kvad derom, ligesaa stærkt som Gjerningen.

KONG SKULE

Sidder Du inde med mange udigtede Kvad, Jatgejr?

JATGEJR

Nej, men med mange ufødte; de undfanges et efter et, faar Liv og saa fødes de.

KONG SKULE

Og hvis jeg, som er Konge og har Magten, hvis jeg lod Dig dræbe, vilde saa hver en ufødt Skaldetanke, Du bærer paa, dø med Dig?

JATGEJR

Herre, det er en stor Synd at dræbe en fager Tanke.

KONG SKULE

Jeg spørger ikke om det er Synd; men jeg spørger om det er gjørligt!

JATGEJR

Jeg ved ikke.

KONG SKULE

Har Du aldrig havt en anden Skald til Ven, og har han aldrig skildret for Dig et stort og herligt Kvad, som han vilde digte?

JATGEJR

Jo, Herre.

KONG SKULE

Ønskede Du saa ikke, at Du kunde dræbe ham, for at tage hans Tanke og digte Kvadet selv?

JATGEJR

Herre, jeg er ikke ufrugtbar; jeg har egne Børn; jeg trænger ikke til at elske Andres.

(gaar)

KONG SKULE efter et Opphold

Islændingen er visselig Skald. Han taler Guds dybeste Sandhed og ved det ikke. – Jeg er som en ufrugtbar Kvinde. Derfor elsker jeg Haakons kongelige Tankebarn, elsker det med min Sjæls hedeste Kjærlighed. O, kunde jeg ogsaa knæsætte det! Det vilde dø i mine Hænder. Hvad er bedst, enten at det dør i mine Hænder, eller at det voxer sig stort i hans? Faar jeg Fred i Sjælen, hvis det sker? Kan jeg forsage? Kan jeg se paa, at Haakon sætter sig sligt Eftermæle! – Hvor det er dødt og tomt indeni mig, – og rundt om. Ingen Ven –; Islændingen!

(gaar til Døren og raaber ud)

Er Skalden gaaet fra Kongsgaarden?

EN HIRDMAND udenfor

Nej, Herre, han staar i Forhallen og taler med Vagten.

KONG SKULE

Saa sig, han skal komme ind!

(gaar nedover til Bordet; om lidt kommer Jatgejr)

Jeg kan ikke sove, Jatgejr; det er alle de store kongelige Tanker, som holder mig vaagen, ser Du.

JATGEJR

Det er med Kongens Tanker som med Skaldens, kan jeg skjønne. De flyver højest og voxer bedst, naar der er Stillhed og Natt omkring.

KONG SKULE

Er det saa med Skaldens ogsaa?

JATGEJR

Ja, Herre; intet Kvad fødes ved Dagslys; det kan tegnes ned i Solskin; men det digter sig en stille Nattetime.

KONG SKULE

Hvem gav Dig Sorgens Gave, Jatgejr?

JATGEJR

Den, jeg elskede.

KONG SKULE

Hun døde da?

JATGEJR

Nej, hun sveg mig.

KONG SKULE

Og saa blev Du Skald?

JATGEJR

Ja, saa blev jeg Skald.

KONG SKULE griber ham om Armen

Hvad Gave trænger jeg for at blive Konge?

JATGEJR

Ikke Tvivlens; thi da spurgte I ikke saa.

KONG SKULE

Hvad Gave trænger jeg?

JATGEJR

Herre, I er jo Konge.

KONG SKULE

Tror Du til hver en Tid saa vist at Du er Skald?

JATGEJR ser en Stund taus paa ham og spørger

Har I aldrig elsket?

KONG SKULE

Jo engang, – brændende, fagert og i Brøde.

JATGEJR

I har en Hustru.

KONG SKULE

Hende tog jeg til at føde mig Sønner.

JATGEJR

Men I har en Datter, Herre, – en mild og herlig Datter.

KONG SKULE

Var min Datter en Søn, saa spurgte jeg ikke Dig hvad Gave jeg trængte.

(udbrydende)

Jeg maa have Nogen om mig, som lyder mig uden Vilje selv, – som tror usvigelig paa mig, som vil holde sig inderst til mig i Godt og Ondt, som kun lever for at lyse og varme over mit Liv, som maa dø om jeg falder. Giv mig et Raad, Jatgejr Skald!

JATGEJR

Kjøb Eder en Hund, Herre.

KONG SKULE

Skulde ikke et Menneske strække til?

JATGEJR

Sligt Menneske maatte I lede længe efter.

KONG SKULE pludseligt

Vil Du være det for mig, Jatgejr! Vil Du være mig en Søn! Du skal faa Norges Krone i Arv, – Du skal faa Land og Rige, hvis Du vil være mig en Søn, leve for mit Livsværk og tro paa mig!

JATGEJR

Og hvad Sikkerhed skulde jeg stille for, at jeg ikke hyklede –?

KONG SKULE

Slipp dit Kald i Livet; digt aldrig mere, saa vil jeg tro Dig!

JATGEJR

Nej, Herre, – det var at kjøbe Kronen for dyrt.

KONG SKULE

Tænk Dig om! Det er mere at være Konge end at være Skald!

JATGEJR

Ikke altid.

KONG SKULE

Det er kun dine udigtede Kvad Du skal offre!

JATGEJR

Udigtede Kvad er stedse de fagreste.

KONG SKULE

Men jeg maa – jeg maa have et Menneske, som kan tro paa mig! Blot et Eneste! Jeg føler det, – har jeg det, saa er jeg frelst!

JATGEJR

Tro paa Eder selv, da er I frelst!

PAAL FLIDA kommer ilsomt

Kong Skule, værg Jer nu! Haakon Haakonssøn ligger ved Elgjarnæss med hele sin Flaade!

KONG SKULE

Ved Elgjarnæss –! Han er ikke langt borte da.

JATGEJR

Nu i Staal og Plade! Sker her Mandefald inatt, skal jeg gladelig være den Første, som falder for Eder!

KONG SKULE

Du, som ikke vilde leve for mig.

JATGEJR

En Mand kan falde for en Andens Livsværk; men skal han blive ved at leve, saa maa han leve for sit eget.

(gaar)

PAAL FLIDA utaalmodig

Hvad byder I at der skal gjøres, Herre? Birkebejnerne kan være i Oslo inden en Time!

KONG SKULE

Bedst var det, om vi kunde fare til den hellige Thomas Becketts Grav; han har hjulpet saa mangen sorgfuld og angrende Sjæl.

PAAL FLIDA stærkere

Herre, tal ikke vildt nu! Birkebejnerne er over os, siger jeg!

KONG SKULE

Lad alle Kirker lukkes opp, at vi kan ty derind og faa Grid.

PAAL FLIDA

I kan slaa alle Eders Fiender med et Slag, og saa vil I ty ind i Kirkerne!

KONG SKULE

Ja, ja, hold alle Kirker aabne.

PAAL FLIDA

Vær viss paa, Haakon bryder Kirkefreden, naar det gjælder Vaarbælgerne.

KONG SKULE

Det gjør han ikke; Gud vil skjærme ham mod slig Brøde; – Gud skjærmer altid Haakon.

PAAL FLIDA med dyb og smertelig Vrede

Den, som hørte Jer tale nu, han maatte spørge: hvem er Konge i dette Land?

KONG SKULE smiler sørgmodigt

Ja, Paal Flida, det er det store Spørgsmaal: hvem er Konge i dette Land?

PAAL FLIDA bønligt

I er sjælesyg inatt, Herre; lad mig handle for Eder.

KONG SKULE

Ja, ja, gjør saa.

PAAL FLIDA gaaende

Først vil jeg bryde alle Broer af.

KONG SKULE

Afsindige Mand! Bliv! – Bryde alle Broer af! Ved Du hvad det vil sige? Jeg har prøvet det; – vogt Dig for Sligt!

PAAL FLIDA

Hvad vil I da, Herre?

KONG SKULE

Jeg vil tale med Haakon.

PAAL FLIDA

Han vil svare Jer med Sverdets Tunge!

KONG SKULE

Gaa, gaa; – Du skal faa min Vilje at vide siden.

PAAL FLIDA

Hvert Øjeblik er dyrt nu!

(griber hans Haand)

Kong Skule, lad os bryde alle Broer af, slaas som Varger og lide paa Himlen!

KONG SKULE dæmpet

Himlen lider ikke paa mig; jeg tør ikke lide paa Himlen heller.

PAAL FLIDA

Kort blev Vargbælgernes Saga.

(gaar ud i Baggrunden)

KONG SKULE

Hundrede kløgtige Hoveder, tusinde væbnede Arme raader jeg over; men ikke over et kjærligt, troende Hjerte. Det er kongelig Armod, det; ikke Mere, ikke Mindre.

BAARD BRATTE fra Baggrunden

Der staar langfarende Folk ude, som beder at faa tale med Eder, Herre.

KONG SKULE

Hvem er det?

BAARD BRATTE

En Kvinde og en Prest.

KONG SKULE

Lad Kvinden og Presten komme.

Baard gaar; Kong Skule sætter sig tankefuld til Højre; lidt efter kommer en sortklædt Kvinde ind; hun bærer sid Kaabe, Hætte og et tætt Slør, som skjuler Ansigtet; en Prest følger hende og bliver staaende ved Døren.

KONG SKULE

Hvem er Du?

KVINDEN

En, som Du har elsket.

KONG SKULE ryster paa Hovedet

Der gives Ingen, som mindes Sligt. Hvem er Du, spørger jeg?

KVINDEN

En, som elsker Dig.

KONG SKULE

Da er Du visselig En af de Døde.

KVINDEN nærmer sig og siger sagte og inderligt

Skule Baardssøn!

KONG SKULE rejser sig med et Skrig

Ingebjørg!

INGEBJØRG

Kjender Du mig nu, Skule!

KONG SKULE

Ingebjørg, – Ingebjørg!

INGEBJØRG

O, lad mig se paa Dig, – se længe, længe paa Dig!

(griber hans Hænder; Pause)

Du fagre, elskede, svigfulde Mand!

KONG SKULE

Tag Sløret væk; se paa mig med de Øjne, der engang var saa klare og blaa, som Himlen.

INGEBJØRG

De Øjne har været en regntung Himmel i tyve Aar; Du vilde ikke kjende dem igjen og Du faar aldrig se dem mere.

KONG SKULE

Men din Røst er frisk og blød og ung, som dengang!

INGEBJØRG

Jeg har kun brugt den til at hviske dit Navn, til at præge din Storhed ind i et ungt Hjerte og til at bede hos Syndernes Gud om Frelse for os To, som har elsket i Brøde.

KONG SKULE

Det har Du gjort?

INGEBJØRG

Jeg har været taus, naar jeg ikke talte Kjærlighedens Ord om Dig; – derfor har min Røst holdt sig frisk og blød og ung.

KONG SKULE

Der ligger et Liv imellem. Hvert fagert Minde fra hin Tid har jeg spildt og glemt –

INGEBJØRG

Det er Mandens Rett at glemme.

KONG SKULE

Og imens har Du, Ingebjørg, Du varme, trofaste Kvinde, siddet dernord i isnende Ensomhed og samlet og gjemt!

INGEBJØRG

Det er Kvindens Lykke at gjemme.

KONG SKULE

Dig kunde jeg slippe, for at vinde Magt og Rigdom! Havde Du staaet som Hustru ved min Side, skulde det faldet mig lettere at blive Konge.

INGEBJØRG

Gud har været mig god, at det ikke skede. Et Sind, som mit, trængte til en stor Brøde, for at vækkes til Anger og Bod.

KONG SKULE

Og nu kommer Du –?

INGEBJØRG

Som Andres Skjaldarbands Enke.

KONG SKULE

Din Husbond er død!

INGEBJØRG

Paa Vejen fra Jerusalem.

KONG SKULE

Saa har han gjort Bod for Vegards Drab.

INGEBJØRG

Det var ikke derfor min ædle Husbond tog Korset.

KONG SKULE

Ikke derfor?

INGEBJØRG

Nej; det var min Brøde han tog paa sine stærke, kjærlige Skuldre; den var det han gik for at tvætte i Jordans Flod; den var det han blødte for.

KONG SKULE sagte

Han har vidst Alt?

INGEBJØRG

Fra første Stund af. Og Bisp Nikolas har vidst det; thi for ham skriftede jeg; og der var En til, som havde faaet det at vide, men paa hvilken Maade, er gaadefuldt for mig.

KONG SKULE

Hvem?

INGEBJØRG

Vegard Væradal.

KONG SKULE

Vegard!

INGEBJØRG

Han hviskede et Haansord om mig i Øret paa min Husbond; da drog Andres Skjaldarband sit Sverd og dræbte ham paa Stedet.

KONG SKULE

Han værgede den, som jeg sveg og glemte. – Og hvorfor søger Du mig nu?

INGEBJØRG

For at offre Dig det Sidste.

KONG SKULE

Hvad mener Du?

INGEBJØRG peger mod Presten, der staar ved Døren

Se ham! – Peter, min Søn, kom!

KONG SKULE

Din Søn –!

INGEBJØRG

Og din, Kong Skule!

KONG SKULE halvt forvildet

Ingebjørg!

Peter nærmer sig i taus Bevægelse og kaster sig ned paa Knæ for Skule.

INGEBJØRG

Tag ham! Han har været mit Livs Lys og Trøst i tyve Aar; – nu er Du Norges Konge; Kongssønnen maa komme til sin Arv; jeg har ingen Rett til ham længer.

KONG SKULE løfter ham opp i stormende Glæde

Opp til mit Hjerte, Du, som jeg saa brændende har higet efter!

(kryster ham i sine Arme, slipper ham, ser paa ham og favner ham igjen)

Min Søn! Min Søn! Jeg har en Søn! Ha, ha, ha; hvem vil nu staa mig imod!

(gaar over til Ingebjørg og griber hendes Haand)

Og Du, Du giver mig ham, Ingebjørg! Du tager jo ikke dit Ord igjen? Du giver mig ham jo?

INGEBJØRG

Tungt er Offeret, og neppe skulde jeg kunnet bragt det, hvis ikke Bisp Nikolas havde sendt ham til mig med Brev og Bud om Andres Skjaldarbands Død. Bispen var det, der lagde det tunge Offer paa mig, som Bod for al min Brøde.

KONG SKULE

Saa er Brøden slettet ud; og fra nu af er han min alene; ikke saa, min alene?

INGEBJØRG

Jo; men et Løfte kræver jeg af Dig.

KONG SKULE

Himmel og Jord, kræv Alt, hvad Du vil!

INGEBJØRG

Han er ren som et Guds Lam, nu jeg giver ham i dine Hænder. Det er en farefuld Vej, den, som bærer opp til Kongssædet; lad ham ikke tage Skade paa sin Sjæl. Hører Du, Kong Skule, lad ikke mit Barn tage Skade paa sin Sjæl!

KONG SKULE

Det lover og sværger jeg Dig!

INGEBJØRG griber hans Arm

Fra første Færd Du skjønner, at han lider Skade paa sin Sjæl, saa lad ham heller dø!

KONG SKULE

Heller dø! Det lover og sværger jeg!

INGEBJØRG

Saa farer jeg trøstig nord til Haalogaland.

KONG SKULE

Ja, Du kan trøstig fare.

INGEBJØRG

Der vil jeg angre og bede, til Herren kalder mig. Og naar vi mødes hos Gud, kommer han ren og skyldfri til sin Moder!

KONG SKULE

Ren og skyldfri!

(vender sig til Peter)

Lad mig se paa Dig! Ja, det er din Moders Trækk og mine; Du er den, jeg har længtes saa saart efter.

PETER

Min Fader, min store, herlige Fader; lad mig leve og stride for Dig! Lad din Sag blive min, og lad saa din Sag være hvilken den vil, – jeg ved dog, at jeg strider for det Rette!

KONG SKULE med et Skrig af Glæde

Du tror paa mig! Du tror paa mig!

PETER

Uryggeligt!

KONG SKULE

Saa er Alt godt; saa er jeg visselig frelst! Hør, Du skal kaste Prestekappen; Erkebispen skal løse Dig fra Kirkeløftet; Kongssønnen skal bære Sverd, gaa ustandselig frem til Magt og Hæder.

PETER

Sammen med Dig, min høje Fader! Sammen vil vi gaa!

KONG SKULE trykker ham ind til sig

Ja, sammen, vi To alene!

INGEBJØRG for sig selv

At elske, offre Alt og glemmes, det er Kvindens Saga.

(gaar stille ud i Baggrunden)

KONG SKULE

Et stort Kongsværk skal gjøres i Norge nu! Peter, min Søn, hør! Alt Folket vil vi vække og samle til Et; Vikværing og Thrønder, Haalogalænding og Agdeværing, Opplænding og Sogndøl, Alt skal være som en stor Slægt, – da kan Du tro, Landet vil tage Væxt!

PETER

Hvilken stor og svimlende Tanke det er –!

KONG SKULE

Fatter Du den?

PETER

Ja – ja! – Klart –!

KONG SKULE

Og tror Du paa den?

PETER

Ja, ja; thi jeg tror paa Dig!

KONG SKULE vildt

Haakon Haakonssøn maa falde!

PETER

Naar Du vil det, saa er det Rett, at han falder.

KONG SKULE

Det vil koste Blod; men det faar ikke hjælpe.

PETER

Det er ikke spildt, det Blod, som flyder for din Sag.

KONG SKULE

Din skal al Magten være, naar jeg faar fæstnet Riget. Du skal sidde i Kongssædet, med Ring om Panden, med Purpurkaaben flommende vid over dine Skuldre; alle Mænd i Landet skal bøje sig for Dig –

(Lurtoner høres langt borte)

Ha! hvad er det!

(med et Skrig)

Birkebejnerhæren! Hvad var det Paal Flida sagde –?

(iler mod Baggrunden)

PAAL FLIDA kommer ind og raaber

Nu er Timen over os, Kong Skule!

KONG SKULE forvildet

Birkebejnerne! Kong Haakons Hær! Hvor er de?

PAAL FLIDA

De myldrer i tusindvis ned over Ekeberg.

KONG SKULE

Blæs til Vaaben! Blæs, blæs! Giv Raad; hvor skal vi møde dem?

PAAL FLIDA

Alle Kirker staar aabne for os.

KONG SKULE

Birkebejnerne, spørger jeg –!

PAAL FLIDA

For dem staar alle Broer aabne.

KONG SKULE

Usalige Mand, hvad har Du gjort!

PAAL FLIDA

Lystret min Konge.

KONG SKULE

Min Søn! Min Søn! Ve mig; jeg har forspildt dit Kongerige!

PETER

Nej, Du vil sejre! Saa stor en Kongstanke dør ikke!

KONG SKULE

Ti, ti!

(Lurtoner og Raab høres nærmere)

Til Hest; til Vaaben! Det gjælder mere end Mænds Liv og Død her!

(iler ud i Baggrunden; de Øvrige følger efter)

En Gade i Oslo

Lave Træhuse med Bislag paa begge Sider. I Baggrunden St. Hallvards Kirkegaard, indelukt af en høj Mur med Port. Paa venstre Side ved Enden af Muren sees Kirken, hvis Hovedindgang staar aaben. Det er endnu Natt; lidt efter begynder Dagen at gry. Stormklokken gaar; langt borte tilhøjre høres fjerne Hærskrig og forvirret Larm.

KONG SKULES LURSVEND kommer fra Højre, blæser i Luren og raaber

Til Vaaben! Til Vaaben, alle Kong Skules Mænd!

(blæser igjen og gaar videre; om lidt hører man ham blæse og raabe i næste Gade)

EN KVINDE kommer ud i en Husdør til Højre

Du store barmhjertige Gud, hvad er det?

EN BYMAND som er kommen halvt paaklædt ud fra et Hus paa den anden Side af Gaden

Birkebejnerne er i Byen! Nu faar Skule Løn for alle sine Ugjerninger.

EN AF SKULES MÆND kommer med nogle Andre, bærende Kapper og Vaaben paa Armene, ind fra en Sidegade tilvenstre

Hvor er Birkebejnerne?

EN ANDEN AF SKULES MÆND fra et Hus tilhøjre

Jeg ved ikke!

FØRSTE

Hyss! Hør! – De maa være nede ved Gejtebroen.

ANDEN

Ned til Gejtebroen da!

Alle iler ud til Højre; en Bymand kommer løbende fra samme Side.

FØRSTE BYMAND

Hej, Grande, hvor kommer I fra?

ANDEN BYMAND

Nede fra Loelven; der gaar det stygt til.

KVINDEN

Sankt Olaf og Sankt Hallvard! Er det Birkebejnerne, eller hvem er det?

ANDEN BYMAND

Ja vist er det Birkebejnerne; Kong Haakon er med; hele Flaaden lægger ind til Bryggerne; men selv gik han iland med sine bedste Mænd ude ved Ekebergstøen.

FØRSTE BYMAND

Saa tager han Hævn for Mandefaldet ved Laaka!

ANDEN BYMAND

Ja det kan I lide paa!

FØRSTE BYMAND

Se der, – der flygter alt Vaarbælgerne!

En Flok af Skules Mænd kommer flygtende ind fra Højre.

EN AF MÆNDENE

Ind i Kirken! Ingen kan staa sig mod Birkebejnerne, slig som de farer frem inatt!

Flokken iler ind i Kirken og stænger Døren indenfor.

ANDEN BYMAND ser ud til Højre

Jeg skimter et Mærke langt nede i Gaden; det maa være Kong Haakons.

FØRSTE BYMAND

Se, se hvor Vaarbælgerne flygter!

En ny Flok kommer ind fra Højre.

EN AF FLOKKEN

Lad os berge os i Kirken og bede om Grid!

De stormer mod Porten.

FLERE VAARBÆLGER

Der er stængt; der er stængt!

DEN FØRSTE

Oppover til Martestokke da!

EN ANDEN

Hvor er Kong Skule?

DEN FØRSTE

Jeg ved ikke. Afsted, der ser jeg Birkebejnernes Mærke!

De flygte forbi Kirken ud til Venstre.

Haakon kommer fra Højre med sin Mærkesmand, Gregorius Jonssøn, Dagfinn Bonde og flere andre Mænd.

DAGFINN BONDE

Hør Hærskriget! Skule fylker sine Mænd bag Kirkegaarden.

EN GAMMEL BYMAND raaber fra sin Svale til Haakon

Vogt Eder, kjære Herre; Vargbælgerne er gramme nu de slaas for Livet!

HAAKON

Er det Dig, gamle Guthorm Erlendssøn? Du har stridt baade for min Fader og for min Farfader, Du.

BYMANDEN

Gud give jeg kunde stride for Eder ogsaa.

HAAKON

Du er for gammel til det, og det trænges ikke; der kommer Folk til mig allevegne fra.

DAGFINN BONDE peger ud over Muren tilhøjre

Der kommer Hertugens Mærke!

GREGORIUS JONSSØN

Hertugen selv! Han rider paa sin hvide Stridshest.

DAGFINN BONDE

Vi maa hindre ham Udgang gjennem Porten her!

HAAKON

Blæs, blæs!

(Lursvenden blæser)

Bedre blæste din Bikjehvalp, da Du blæste for Penge paa Bergens Brygge!

Lursvenden blæser igjen, men stærkere end førstegang; der kommer mange Folk til.

EN VAARBÆLG fra Højre, flygtende henimod Kirken, forfulgt af en Birkebejner

Spar Livet! Spar Livet!

BIRKEBEJNEREN

Ikke om Du saa sad paa Alteret!

(hugger ham ned)

En kostbar Kappe lader det til Du har; den kan jeg bruge.

(vil tage Kappen, men udstøder et Skrig og kaster sit Sverd fra sig)

Herre Konge! Ikke et Slag mere slaar jeg for Eder!

DAGFINN BONDE

Og det siger Du i slig en Stund!

BIRKEBEJNEREN

Ikke et Slag mere!

DAGFINN BONDE hugger ham ned

Nej, nu kan Du ogsaa spare Dig det!

BIRKEBEJNEREN pegende paa den døde Vaarbælg

Jeg mente, jeg havde gjort nok, da jeg dræbte min egen Broder.

(dør)

HAAKON

Hans Broder!

DAGFINN BONDE

Hvad!

(gaar hen til Vaarbælgens Lig)

HAAKON

Er det sandt?

DAGFINN BONDE

Det er nok saa.

HAAKON rystet

Her sees det bedst, hvad Krig det er vi fører. Broder mod Broder, Fader mod Søn; – ved Gud, den Almægtige, dette maa have en Ende!

GREGORIUS JONSSØN

Der kommer Hertugen i fuld Kamp med Knut Jarls Flok!

DAGFINN BONDE

Stæng Porten for ham her, Kongsmænd!

Indenfor Muren kommer de Kjæmpende tilsyne. Vaarbælgerne baner sig Vej mod Venstre, drivende Birkebejnerne Fod for Fod tilbage. Kong Skule rider paa sin hvide Stridshest, med draget Sverd. Peter gaar ved Siden og holder Hestens Tøjler, i den venstre Haand et højt oppløftet Krucifix. Paal Flida bærer Skules Mærke, der er blaat med en staaende gylden Løve uden Øxe.

KONG SKULE

Hugg ned for Fode! Spar Ingen! Der er kommet et nyt Kongs-Emne i Norge!

BIRKEBEJNERNE

Et nyt Kongs-Emne, siger han!

HAAKON

Skule Baardssøn, lad os dele Riget!

KONG SKULE

Alt eller Intet!

HAAKON

Tænk paa Dronningen, Eders Datter!

KONG SKULE

Jeg har en Søn, jeg har en Søn! Jeg tænker ikke paa Andre end ham!

HAAKON

Jeg har ogsaa en Søn; – falder jeg, saa faar han Riget!

KONG SKULE

Dræb Kongsbarnet, hvor I finder det! Dræb det paa Kongssædet; dræb det for Alteret; dræb det, dræb det i Dronningens Arm!

HAAKON

Der fældte Du din Dom!

KONG SKULE hugger om sig

Dræb, dræb for Fode! Kong Skule har en Søn! Dræb, dræb!

Kampen trækker sig udenfor til Venstre.

GREGORIUS JONSSØN

Vargbælgerne hugger sig igjennem!

DAGFINN BONDE

Ja, men bare for at flygte.

GREGORIUS JONSSØN

Ja ved Himlen, – den anden Port staar aaben; der flygter de alt!

DAGFINN BONDE

Oppover til Martestokke.

(raaber ud)

Efter dem, efter dem, Knut Jarl! Tag Hævn for Mandefaldet ved Laaka!

HAAKON

I hørte det; han dømte mit Barn fredløs, – mit skyldfri Barn, Norges kaarne Konge efter mig!

KONGSMÆNDENE

Ja, ja, vi hørte det!

HAAKON

Og hvad Straf er sat for slig Brøde?

MÆNDENE

Døden!

HAAKON

Saa maa han ogsaa dø!

(løfter Haanden til Ed)

Her sværger jeg det; Skule Baardssøn skal dø, hvor han træffes paa uhellig Grund!

DAGFINN BONDE

Det er hver trofast Mands Pligt at fælde ham.

EN BIRKEBEJNER fra Venstre

Nu flygter Hertug Skule!

BYMÆNDENE

Birkebejnerne har sejret!

HAAKON

Hvad Vej?

BIRKEBEJNEREN

Forbi Martestokke, oppover til Ejdsvold; de Fleste havde sine Heste staaende oppe i Gaderne, ellers var ikke en Eneste sluppen fra det med Livet.

HAAKON

Gud være takket for Hjælpen dennegang ogsaa! Nu kan Dronningen frit komme iland fra Flaaden.

GREGORIUS JONSSØN peger ud til Højre

Hun er alt iland, Herre; der kommer hun.

HAAKON til dem, som staar nærmest om ham

Det Tungeste staar igjen; hun er en kjærlig Datter; – hør, – intet Ord til hende om al den Fare, som truer Barnet. Lov mig Alle, som En, at værge Eders Konges Søn; men lad ikke hende vide Noget.

MÆNDENE dæmpet

Det lover vi!

MARGRETE kommer med Fruer og Følge fra Højre

Haakon, min Husbond! Himlen har skjærmet Dig; Du har sejret og er uskadt!

HAAKON

Ja, jeg har sejret. Hvor er Barnet?

MARGRETE

Paa Kongsskibet, i sikkre Mænds Hænder.

HAAKON

Gaa Flere derned.

Nogle af Mændene gaar.

MARGRETE

Haakon, hvor er – Hertug Skule?

HAAKON

Han har taget Vejen til Opplandene.

MARGRETE

Saa lever han da! – Min Husbond, faaer jeg Lov at takke Gud fordi han lever?

HAAKON i smertelig Kamp med sig selv

Hør mig, Margrete; Du har været mig en trofast Hustru, har fulgt mig i Godt og Ondt, Du har været saa usigelig rig paa Kjærlighed; – nu maa jeg volde Dig en tung Sorg; jeg vilde det nødigt; men jeg er Konge, derfor maa jeg –

MARGRETE spændt

Gjælder det – Hertugen?

HAAKON

Ja. Der kan ikke ramme mig nogen smerteligere Lod, end at skulle leve mit Liv langt fra Dig; men dersom Du finder det maa saa være efter det, jeg nu siger Dig, – tykkes det Dig at Du ikke længer tør sidde ved min Side, ikke længer kan se paa mig uden at blive bleg, – nu, saa faar vi skilles ad – leve hver for sig, – og jeg skal ikke laste Dig for det.

MARGRETE

Skilles fra Dig! Hvor kan Du tænke en slig Tanke! Giv mig din Haand –!

HAAKON

Rør den ikke! – Den var nylig løftet til Ed –

MARGRETE

Til Ed?

HAAKON

En Ed, som satte ubrydeligt Segl paa en Dødsdom.

MARGRETE med et Skrig

Min Fader! O, min Fader!

(vakler; et Par af Kvinderne iler til og støtter hende)

HAAKON

Ja, Margrete, – som Konge har jeg dømt din Fader til Døden.

MARGRETE

Saa har han visselig forbrudt sig værre, end da han tog Kongsnavn.

HAAKON

Det har han; – og finder Du nu, at vi faar skilles, saa lad det ske.

MARGRETE nærmere og med Styrke

Vi kan aldrig skilles! Jeg er din Hustru, intet Andet i Verden end din Hustru!

HAAKON

Er Du stærk nok? Hørte og forstod Du Alt? Jeg dømte din Fader.

MARGRETE

Jeg hørte og forstod Alt. Du dømte min Fader.

HAAKON

Og Du kræver ikke at vide, hvad hans Brøde var?

MARGRETE

Det er jo nok, naar Du kjender den.

HAAKON

Men det var til Døden jeg dømte ham!

MARGRETE knæler ned for Kongen og kysser hans Haand

Min Husbond og høje Herre, Du dømmer retfærdigt!

Tæppet falder.

FEMTE AKT

En Stue paa Kongsgaarden i Nidaros. Indgangsdøren er tilhøjre; foran paa samme Side et Vindu. Tilvenstre en mindre Dør. Det er i Mørkningen; Paal Flida, Baard Bratte og flere af Kong Skules fornemste Mænd staar ved Vinduet og ser oppad.

EN HIRDMAND

Hvor rød den lyser!

EN ANDEN

Den strækker sig halve Himmelen over, som et gloende Sverd.

BAARD BRATTE

Du hellige Kong Olaf, hvad varsler sligt Rædsels-Tegn?

EN GAMMEL VAARBÆLG

Det varsler visselig en stor Høvdings Død.

PAAL FLIDA

Haakons Død, I gode Vaarbælger. Han ligger ude i Fjorden med Flaaden; vi kan vente ham til Byen ikveld; – dennegang hører det os til, at sejre.

BAARD BRATTE

Lid ikke paa det; der er ikke stort Mod i Hæren nu.

DEN GAMLE VAARBÆLG

Det er rimeligt nok; ligesiden Flugten fra Oslo har jo Kong Skule stængt sig inde, og vil hverken se eller tale med sine Mænd.

FØRSTE HIRDMAND

I Byen er der dem, som ikke ved, enten de skal tro han lever eller han er død.

PAAL FLIDA

Kongen maa ud, saa syg han end er. Tal til ham, Baard Bratte, – det gjælder Alles Frelse.

BAARD BRATTE

Nytter ikke; jeg har talt til ham før.

PAAL FLIDA

Saa faar jeg selv prøve.

(gaar til Døren paa venstre Side og banker)

Herre Konge, I maa tage Styret i egne Hænder; det gaar ikke længere paa slig Vis.

KONG SKULE indenfor

Jeg er syg, Paal Flida!

PAAL FLIDA

Kan I vente Andet? I har jo ikke spist paa to Dage; I maa styrke og pleje Jer –

KONG SKULE

Jeg er syg.

PAAL FLIDA

Ved den Almægtige, det faar ikke hjælpe. Kong Haakon ligger ude paa Fjorden og kan ventes her ind til Nidaros, hvad Tid det skal være.

KONG SKULE

Slaa ham for mig! Dræb ham og Kongsbarnet!

PAAL FLIDA

I maa selv være med, Herre!

KONG SKULE

Nej, nej, nej, – I er sikkrest paa Lykken og Sejren, naar jeg ikke er med!

PETER kommer fra Højre: han er vaabenklædt

Der er Uro mellem Bymændene; de stimler sammen i store Flokke foran Kongsgaarden.

BAARD BRATTE

Taler ikke Kongen til dem, saa svigter de ham, naar det mest gjælder.

PETER

Saa maa han tale til dem.

(ved Døren tilvenstre)

Fader! Thrønderne, dine troeste Mænd, falder fra Dig, hvis Du ikke giver dem Mod!

KONG SKULE

Hvad sagde Skalden?

PETER

Skalden?

KONG SKULE

Skalden, som døde for min Sag i Oslo. En kan ikke give, hvad En ikke selv ejer, sagde han.

PETER

Saa kan Du heller ikke give bort Riget; thi det er mit efter Dig!

KONG SKULE

Nu kommer jeg!

PAAL FLIDA

Gud være lovet!

KONG SKULE kommer frem i Døren; han er bleg og indfalden, hans Haar er stærkt graanet

I skal ikke se paa mig! Jeg liker ikke I ser paa mig nu jeg er syg!

(gaar hen til Peter)

Tage Riget fra Dig, siger Du? Du store Himlens Gud, hvad var jeg ifærd med at gjøre!

PETER

O, tilgiv mig; – jeg ved jo at det Du gjør, er det Retteste.

KONG SKULE

Nej, nej, ikke hidtil; – men jeg vil være stærk og frisk nu, – jeg vil handle.

HØJE RAAB udenfor tilhøjre

Kong Skule! Kong Skule!

KONG SKULE

Hvad er det?

BAARD BRATTE ved Vinduet

Bymændene stimler sammen; hele Kongsgaarden er fuld af Folk; – I maa tale til dem.

KONG SKULE

Ser jeg ud som en Konge; kan jeg tale nu!

PETER

Du maa, min høje Fader!

KONG SKULE

Godt, lad saa være.

(gaar til Vinduet og drager Forhænget tilside, men slipper det hurtigt og farer tilbage af Skræk)

Der staar det gloende Sverd over mig igjen!

PETER

Det varsler, at Sejrens Sverd er draget for Dig.

KONG SKULE

Ja, var det kun saa.

(gaar til Vinduet og taler ud)

Thrøndere, hvad vil I; – her staar Eders Konge.

EN BYMAND udenfor

Drag af Byen! Birkebejnerne vil myrde og brænde, om de finder Eder her.

KONG SKULE

Vi faar Alle holde sammen. Jeg har været jer en mild Konge; jeg har kun krævet ringe Krigsstyr –

EN MANDSSTEMME nede blandt Mængden

Hvad kalder Du da alt det Blod, som randt ved Laaka og i Oslo?

EN KVINDE

Giv mig min Fæstemand igjen!

EN DRENG

Giv mig min Fader og min Broder!

EN ANDEN KVINDE

Giv mig mine tre Sønner, Kong Skule!

EN MAND

Han er ikke Konge; thi han er ikke hyldet paa Hellig-Olafs Skrin!

MANGE STEMMER

Nej, nej, – han er ikke hyldet paa Olafsskrinet! Han er ikke Konge!

KONG SKULE viger bag Forhænget

Ikke hyldet –! Ikke Konge!

PAAL FLIDA

Usaligt var det, at ikke Helgenskrinet blev baaret ud, dengang I blev kaaret.

BAARD BRATTE

Svigter Bymændene, kan vi ikke holde os i Nidaros, om Birkebejnerne kommer.

KONG SKULE

Og de vil svigte, saalænge jeg ikke er hyldet paa Helgenskrinet.

PETER

Saa lad Skrinet bære ud, og lad Dig hylde nu!

PAAL FLIDA hovedrystende

Hvor skulde det være gjørligt?

PETER

Er Noget ugjørligt, naar det gjælder ham? Lad blæse til Things og bær Skrinet ud!

FLERE AF MÆNDENE viger tilbage

Kirkeran!

PETER

Ikke Kirkeran; – kom, kom! Korsbrødrene er velsindede mod Kong Skule; de vil give sit Minde –

PAAL FLIDA

Det gjør de ikke; de tør ikke gjøre det for Erkebispen.

PETER

Er I Kongsmænd, og vil ikke hjælpe til, naar det gjælder saa stor Sag! Godt, der er Andre dernede, som vil være villigere. Min Fader og Konge, Korsbrødrene skal give efter; jeg vil bede, jeg vil trygle; lad blæse til Things; Du skal bære dit Kongsnavn med Rette!

(iler ud til Højre)

KONG SKULE glædestraalende

Saa I ham! Saa I min herlige Søn! Hvor hans Øjne lyste! Ja, vi vil Alle stride og sejre. Hvor stærke er Birkebejnerne?

PAAL FLIDA

Ikke stærkere end at vi magter dem, hvis blot Bymændene holder med os.

KONG SKULE

De skal holde med os. Vi maa Alle være enige nu og ende denne Rædselsstrid. Ser I da ikke, det er Himlens Bud, at vi skal ende den? Himlen er vred paa alt Norge for de Gjerninger, som saa længe har været øvet. Der staar gloende Sverd højt deroppe og lyser hver Natt; Kvinder falder om og føder i Kirkerne; der lister sig Sjælesot over Prester og Klosterbrødre, saa de løber gjennem Gaderne og raaber at den yderste Dag er kommen. Ja, ved den Almægtige, dette skal endes med et eneste Slag!

PAAL FLIDA

Hvad byder I at der skal gjøres?

KONG SKULE

Alle Broer skal brydes af.

PAAL FLIDA

Gaa, og lad alle Broer brydes af.

En af Hirdmændene gaar ud til Højre.

KONG SKULE

Alle Mænd skal samles nede paa Øren; ikke en Birkebejner skal sætte sin Fod i Nidaros.

PAAL FLIDA

Vel talt, Konge.

KONG SKULE

Naar Helgenskrinet er baaret ud, skal der blæses til Things. Hæren og Bymændene skal kaldes sammen.

PAAL FLIDA til en af Mændene

Gaa ud og lad Lursvenden blæse i Gaderne.

Manden gaar.

KONG SKULE taler ned til Mængden fra Vinduet

Hold fast ved mig, I Sørgende og Klagende dernede. Der skal komme Fred og Lys over Landet igjen, ligesom i Haakons første fagre Dage, da Kornet gav Grøde to Gange hver Sommer. Hold fast ved mig; lid paa mig og tro paa mig; det trænger jeg saa usigeligt. Jeg skal vaage og stride for Jer; jeg skal bløde og falde for Jer, om det kræves; men svigt mig ikke og tvivl ikke –!

(høje Raab, som af Skræk, høres blandt Mængden)

Hvad er det?

EN VILD STEMME

Gjør Bod, gjør Bod!

BAARD BRATTE ser ud

Det er en Prest, som Djævelen har besatt!

PAAL FLIDA

Han river sin Kutte i Flænger og pidsker sig med Svøbe.

STEMMEN

Gjør Bod, gjør Bod, den yderste Dag er kommen!

MANGE RØSTER

Flygt, flygt! Ve over Nidaros! Saa syndig en Gjerning!

KONG SKULE

Hvad er der hændt!

BAARD BRATTE

Alle flygter, Alle viger, som om et vildt Dyr var kommet imellem dem.

KONG SKULE

Ja, Alle flygter –

(med et Udraab af Glæde)

Ha! ligegodt; – vi er frelste; se, se, – Kong Olafs Skrin staar midt i Kongsgaarden!

PAAL FLIDA

Kong Olafs Skrin!

BAARD BRATTE

Ja, ved Himlen, – der staar det!

KONG SKULE

Korsbrødrene er mig tro; saa god en Gjerning har de aldrig øvet før!

PAAL FLIDA

Hør; der blæses til Things.

KONG SKULE

Nu skal jeg da lovligt hyldes.

PETER kommer fra Højre

Tag Kongskaaben om Dig; nu staar Helgenskrinet ude.

KONG SKULE

Saa har Du frelst Riget for mig og Dig; og tifold vil vi takke de fromme Korsbrødre, at de gav efter.

PETER

Korsbrødrene, min Fader; – dem har Du Intet at takke for.

KONG SKULE

Det var ikke dem, som hjalp Dig?

PETER

De lyste Kirkens Ban over hver den, som vovede at røre Helligdommen.

KONG SKULE

Erkebispen altsaa! Endelig har han da givet efter.

PETER

Erkebispen lyste værre Banstraale end Korsbrødrene.

KONG SKULE

O, saa ser jeg, at jeg endda har trofaste Mænd. I stod her rædde og veg tilbage, I, som skulde være mig nærmest, – og dernede i Flokken har jeg dem, som turde tage saa stor en Brøde paa sig for min Skyld.

PETER

Ikke en trofast Mand har Du, som turde tage Brøden paa sig.

KONG SKULE

Almægtige Gud, er der da skeet et Jertegn; – hvem tog Helligdommen ud?

PETER

Jeg, min Fader!

KONG SKULE med et Skrig

Du!

MÆNDENE viger sky tilbage

Kirkeraner!

Paal Flida, Baard Bratte og et Par Andre gaar ud.

PETER

Gjerningen maatte gjøres. Ingen Mands Troskab er at lide paa, før Du er lovlig hyldet. Jeg bad, jeg tryglede Korsbrødrene; Intet hjalp. Da brød jeg Kirkedøren opp; Ingen vovede at følge mig. Jeg sprang opp paa Højaltret, greb fat i Hanken og stemte Knæerne imod; det var, som om en gaadefuld Magt gav mig mere end menneskelige Kræfter. Skrinet løsnede, jeg trakk det efter mig nedover Kirkegulvet, medens Banstraalen suste som et Uvejr højt oppe under Hvælvingerne; jeg trakk det ud af Kirken, Alle flygtede og veg for mig; da jeg var kommen midt frem i Kongsgaarden, brast Hanken; her er den!

(holder den ivejret)

KONG SKULE stille, skrækslagen

Kirkeraner!

PETER

For din Skyld; for din store Kongstankes Skyld! Men Du vil slette Brøden ud; alt, hvad der er ondt, vil Du slette ud. Der vil komme Lys og Fred med Dig; der vil gaa opp en straalende Dag over Landet; – hvad gjør det saa, om der gik en Uvejrsnatt foran?

KONG SKULE

Der stod som en Helgensol om dit Hoved, da din Moder kom med Dig; – og nu tykkes det mig, at jeg ser Banstraalen lyne.

PETER

Fader, Fader, tænk ikke paa mig; vær ikke rædd for mit Ve og Vel. Det er jo din Vilje, jeg har fuldkommet, – hvor kan det regnes mig til Last!

KONG SKULE

Jeg vilde eje din Tro paa mig, og din Tro er bleven en Synd.

PETER vildt

For din Skyld, for din Skyld! Derfor tør ikke Gud andet, end tvætte den af!

KONG SKULE

Ren og skyldfri, lovede jeg Ingebjørg, – og han haaner Himlen!

PAAL FLIDA kommer

Alt er i Opprør! Rædselsgjerningen har slaaet dine Mænd med Skræk; de flygter ind i Kirkerne.

KONG SKULE

De skal ud; de maa ud!

BAARD BRATTE kommer

Bymændene har rejst sig mod Eder; de dræber Vaarbælgerne rundt om paa Gaderne og i Husene, hvor de kan finde dem!

EN HIRDMAND kommer

Nu sejler Birkebejnerne opp i Elven!

KONG SKULE

Blæs mine Mænd sammen. Ingen maa svigte mig her!

PAAL FLIDA

Ugjørligt; Skrækken har lamslaaet dem.

KONG SKULE fortvivlet

Men jeg kan ikke falde nu! Min Søn maa ikke dø med en Dødsskyld paa sin Sjæl!

PETER

Tænk ikke paa mig; Du er den Eneste, det gjælder. Lad os søge oppover til Indherred; der er alle Mænd tro!

KONG SKULE

Ja, paa Flugt! Følg mig, hvem der vil berge Livet!

BAARD BRATTE

Hvad Vej?

KONG SKULE

Over Broen!

PAAL FLIDA

Alle Broer er brudt af, Herre.

KONG SKULE

Brudt af –! Alle Broer brudt af, siger Du!

PAAL FLIDA

I skulde brudt dem af i Oslo, saa kunde I ladt dem staa i Nidaros.

KONG SKULE

Over Elven alligevel; – her er Liv og Salighed at frelse! Paa Flugt! Paa Flugt!

Han og Peter iler ud til Venstre.

BAARD BRATTE

Ja, bedre det, end at falde for Bymænd og Birkebejnere.

PAAL FLIDA

I Guds Navn, paa Flugt da.

Alle følger efter Skule.

Stuen staar en kort Stund tom; der høres fjern og forvirret Larm fra Gaderne; derpaa stormer en Flok væbnede Bymænd ind gjennem Døren tilhøjre.

EN BYMAND

Herind! Her maa han være.

EN ANDEN

Dræb ham!

FLERE

Dræb Kirkeraneren ogsaa!

EN ENKELT

Far varligt frem; de bider fra sig.

FØRSTE BYMAND

Det har ingen Nød; Birkebejnerne er alt oppe i Gaden.

EN BYMAND kommer

For sent; – Kong Skule er flygtet.

FLERE

Hvorhen? Hvorhen?

DEN KOMMENDE

Ind i en af Kirkerne, tænker jeg; de er fulde af Vargbælger.

FØRSTE BYMAND

Saa lad os søge ham; stor Takk og Løn giver Kong Haakon den Mand, som dræber Skule.

EN ANDEN

Der kommer Birkebejnerne.

EN TREDJE

Kong Haakon selv.

MANGE I FLOKKEN raaber

Hil Kong Haakon Haakonssøn!

HAAKON kommer ind fra Højre, fulgt af Gregorius Jonssøn, Dagfinn Bonde og en Mængde Andre

Ja, nu er I ydmyge, I Thrøndere; I har længe nok staaet mig imod.

FØRSTE BYMAND paa Knæ

Naade, Herre; Skule Baardssøn var saa haardt over os!

EN ANDEN ogsaa knælende

Han tvang os, ellers havde vi aldrig fulgt ham.

DEN FØRSTE

Han tog vort Gods og nødte os til at slaa for sin uretfærdige Sag.

DEN ANDEN

Ak, høje Herre, han har været en Svøbe for sine Venner som for sine Uvenner.

MANGE STEMMER

Ja, ja, – Skule Baardssøn har været en Svøbe for hele Landet.

DAGFINN BONDE

Det turde være et sandt Ord, det.

HAAKON

Godt; med jer Bymænd skal jeg siden tale; det er min Agt at straffe strængt, hvad der er forbrudt; men først er her Andet at tænke paa. Ved Nogen hvor Skule Baardssøn er?

FLERE

Inde i en af Kirkerne, Herre!

HAAKON

Ved I det saa vist?

BYMÆNDENE

Ja, der er alle Vargbælgerne.

HAAKON sagte til Dagfinn Bonde

Han maa findes; sætt Vagt for alle Kirker i Byen.

DAGFINN BONDE

Og naar han findes, skal han fældes uden Opphold.

HAAKON dæmpet

Fældes? Dagfinn, Dagfinn, hvor tungt det tykkes mig.

DAGFINN BONDE

Herre, I svor det dyrt i Oslo.

HAAKON

Og hver Mand i Landet vil kræve hans Død.

(vender sig til Gregorius Jonssøn uhørligt for de Andre)

Gaa; Du var engang hans Ven; søg ham, og faa ham til at flygte af Landet.

GREGORIUS JONSSØN glad

Det vil I, Herre?

HAAKON

For min fromme, elskelige Hustrus Skyld.

GREGORIUS JONSSØN

Men hvis han ikke flygter; hvis han ikke vil eller ikke kan?

HAAKON

I Guds Navn, da kan jeg heller ikke spare ham; da maa mit Kongsord staa ved Magt. Gaa!

GREGORIUS JONSSØN

Jeg skal gaa og gjøre mit Bedste. Himlen give det maatte lykkes.

(gaar tilhøjre)

HAAKON

Du, Dagfinn Bonde, gaar med sikkre Mænd ned paa Kongsskibet; I skal følge Dronningen og Barnet opp til Elgesæter Kloster.

DAGFINN BONDE

Herre, mener I hun er trygg der?

HAAKON

Hun er ingensteds tryggere. Vargbælgerne har lukket sig inde i Kirkerne, og hun har bedet saa meget; hendes Moder er paa Elgesæter.

DAGFINN BONDE

Ja ja, det ved jeg.

HAAKON

Hils Dronningen kjærligst fra mig; og hils Fru Ragnhild ogsaa. Du kan sige dem, at saasnart Vargbælgerne har faldet tilfode og har faaet Grid, skal der ringes med alle Klokker i Nidaros, til Tegn paa, at der er kommet Fred over Landet igjen. – I Bymænd skal staa mig tilrette imorgen og tage Straf, hver efter sine Gjerninger.

(gaar med sine Mænd)

FØRSTE BYMAND

Ve os for imorgen!

ANDEN BYMAND

Vi faar et stort Regnskab.

FØRSTE

Vi, som har været Haakon imod saa længe, – som var med at raabe for Skule, da han tog Kongsnavn.

ANDEN

Som gav Skule baade Skibe og Krigsstyr, – som kjøbte alt det Gods, han ranede fra Haakons Sysselmænd.

FØRSTE

Ja, ve os for imorgen!

EN BYMAND kommer ilsomt ind fra Venstre

Hvor er Haakon? Hvor er Kongen?

FØRSTE BYMAND

Hvad vil Du ham?

DEN KOMMENDE

Bringe ham et stort og vigtigt Budskab.

FLERE

Hvilket?

DEN KOMMENDE

Det siger jeg ikke Andre end Kongen selv.

FLERE

Jo, sig, sig!

DEN KOMMENDE

Skule Baardssøn flygter oppover mod Elgesæter.

FØRSTE BYMAND

Umuligt! Han er i en af Kirkerne.

DEN KOMMENDE

Nej, nej; han og Sønnen satte over Elven i en Færing.

FØRSTE BYMAND

Ha, saa kan vi frelse os fra Haakons Vrede.

ANDEN BYMAND

Ja, lad os strax melde ham, hvor Skule er.

FØRSTE

Nej, bedre end som saa; vi siger Intet, men gaar selv opp til Elgesæter og fælder Skule.

ANDEN

Ja, ja, – lad os det!

TREDJE

Men fulgte ikke mange Vargbælger med over Elven?

DEN KOMMENDE

Nej, der var bare faa Mænd paa Baaden.

FØRSTE BYMAND

Vi væbner os det bedste vi kan. O, nu er Bymændene bergede! Sig ikke til Nogen, hvad vi har fore; vi er mandstærke nok, – og saa oppover til Elgesæter.

ALLE dæmpet

Ja, oppover til Elgesæter!

De gaar skyndsomt men forsigtigt ud til Venstre.

Granskog i Bakkerne ovenfor Nidaros

Det er Maaneskin; men Natten er taaget, saa at Baggrunden kun skimtes utydeligt og undertiden næsten ikke. Træstubber og store Stene ligger rundt omkring. Kong Skule, Peter, Paal Flida, Baard Bratte og flere Vaarbælger kommer gjennem Skogen fra Venstre.

PETER

Kom her og hvil Dig, min Fader!

KONG SKULE

Ja, lad mig hvile, hvile.

(synker ned ved en Sten)

PETER

Hvorledes er det med Dig?

KONG SKULE

Jeg er sulten! Laa her en Ulv og gnog paa min Moders Lig, jeg slogs med ham om det.

PETER springer opp

Skaff Hjælp, – Brød til Kongen!

BAARD BRATTE

Her er Hvermand Konge; thi her gjælder det Livet. Staa opp, Skule Baardssøn, er Du Konge, saa ligg ikke der og styr Landet.

PETER

Haaner Du min Fader, saa dræber jeg Dig!

BAARD BRATTE

Jeg blir dræbt alligevel; mig giver Kong Haakon aldrig Grid; thi jeg var hans Sysselmand og sveg ham for Skules Skyld. Find paa Noget, som kan berge os! Der er ikke saa fortvivlet en Gjerning, at jeg jo vover den nu.

en VAARBÆLG

Kunde vi bare slippe over til Klostret paa Holm.

PAAL FLIDA

Bedre til Elgesæter.

BAARD BRATTE udbryder pludseligt

Bedst at gaa ned paa Haakons Skib og rane Kongsbarnet!

PAAL FLIDA

Raser Du!

BAARD BRATTE

Nej, nej, det er vor eneste Redning, og lett at sætte i Værk. Birkebejnerne leder hvert Hus igjennem og holder Vagt for Kirkerne; de tror ikke at Nogen af os har kunnet flygte, siden alle Broer var brudt af. Der kan umuligt være stort Mandskab ombord paa Skibene; har vi Kongs-Emnet i vor Magt, saa skal Haakon give os Fred, eller ogsaa skal hans Ættling dø med os. Hvem vil være med at berge Livet?

PAAL FLIDA

Ikke jeg, naar det skal berges paa slig Vis.

FLERE

Ikke jeg! Ikke jeg!

PETER

Ha, men om det var til Frelse for min Fader –!

BAARD BRATTE

Vil Du være med, saa kom. Nu gaar jeg ned paa Hladehammeren; der ligger den Flok, vi mødte her under Bakken; det er de vildeste Vovhalse af alle Vargbælgerne; de havde svømmet over Elven, for de vidste, de ikke vilde faaet Grid i Kirkerne. De Drenge tør nok gjæste Kongsskibet, de! Hvem af Jer vil saa med?

NOGLE

Jeg, jeg!

PETER

Kanhænde jeg ogsaa; men først maa jeg vide min Fader under sikkert Tag.

BAARD BRATTE

Før det gryr af Dag farer vi opp i Elven. Kom, her gaar en Benvej nedover til Hlade.

Han og nogle Andre gaar ud til Højre.

PETER til Paal Flida

Tal ikke til min Fader om noget af dette; han er sjælesyg inatt, vi faar handle for ham. Der er Frelse i Baard Brattes Værk; inden Daggry skal Kongsbarnet være i vore Hænder.

PAAL FLIDA

For at dræbes, kan jeg tænke. Ser I da ikke, at det er en Synd –

PETER

Det kan ikke være nogen Synd; thi min Fader dømte det i Oslo. Det maa jo afvejen alligevel; det hindrer min Fader; – min Fader har en stor Kongstanke at sætte igjennem; det faar være det samme, hvem eller hvormange der falder for den.

PAAL FLIDA

Usalig for Jer var den Dag, I fik vide, I var Kong Skules Søn.

(lyttende)

Hyss; – kast Jer fladt ned paa Jorden; der kommer Folk.

Alle kaster sig ned bag Stene og Stubber; et Tog, dels af Ridende, dels af Gaaende, skimtes utydeligt gjennem Taagen inde mellem Træerne; de kommer fra Venstre og gaar ud til Højre.

PETER

Det er Dronningen.

PAAL FLIDA

Ja, ja; hun taler med Dagfinn Bonde. Hyss!

PETER

De skal til Elgesæter. Kongsbarnet er med!

PAAL FLIDA

Og Dronningens Fruer.

PETER

Men kun fire Mand! Opp, opp, Kong Skule, – nu er dit Rige frelst!

KONG SKULE

Mit Rige? Det er mørkt, det, – som Engelens, der rejste sig mod Gud.

En Flok Korsbrødre kommer ind fra Højre.

EN KORSBRODER

Hvem taler her? Er det Kong Skules Mænd?

PAAL FLIDA

Kong Skule selv.

KORSBRODEREN til Skule

Gud være lovet, at vi traff Eder, kjære Herre! Vi fik spurgt af nogle Bymænd, at I havde taget Vejen oppover, og vi er ligesaa utrygge i Nidaros, som I selv –

PETER

I havde fortjent Døden, I, som ikke gav Olafsskrinet ud.

KORSBRODEREN

Erkebispen forbød det; men vi vil gjerne tjene Kong Skule alligevel; vi har jo altid holdt os til ham. Her har vi taget Korskaaber med til Eder og Mændene; tag dem paa, saa slipper I lett ind i et af Klostrene, og kan prøve paa at faa Grid af Haakon.

KONG SKULE

Ja, giv mig Korskaabe paa; jeg og min Søn maa staa paa vigslet Grund. Jeg vil til Elgesæter.

PETER sagte til Paal Flida

Sørg for, at min Fader kommer trygt frem –

PAAL FLIDA

Mindes I ikke, at der er Birkebejnere paa Elgesæter?

PETER

Kun fire Mænd; dem magter I lett, og indenfor Klostermuren drister de sig ikke til at røre Jer. Jeg søger Baard Bratte.

PAAL FLIDA

Tænk Jer om!

PETER

Det er ikke paa Kongsskibet, men paa Elgesæter, at de Fredløse skal frelse Riget for min Fader!

(gaar hurtigt ud til Højre)

EN VAARBÆLG hviskende til en Anden

Gaar Du til Elgesæter med Skule?

DEN ANDEN

Hyss; nej; Birkebejnerne er der jo.

DEN FØRSTE

Jeg gaar ikke heller; men sig ikke Noget til de Andre.

KORSBRODEREN

Og nu afsted, To og To, – en Krigsmand og en Korsbroder –

EN ANDEN KORSBRODER siddende paa en Træstubb bag de Øvrige

Jeg tager Kong Skule.

KONG SKULE

Ved Du Vejen?

KORSBRODEREN

Den brede Vej.

FØRSTE KORSBRODER

Skynd Jer; lad os spredes paa forskjellige Stier og samles udenfor Klosterporten.

De gaar ud mellem Træerne tilhøjre; Taagen letter og Kometen viser sig rød og skinnende i den disige Luft.

KONG SKULE

Peter, min Søn –!

(farer tilbage)

Ha, der er det gloende Sverd paa Himlen!

KORSBRODEREN siddende bag ham paa Træstubben

Og her er jeg!

KONG SKULE

Hvem er Du?

KORSBRODEREN

En gammel Kjending.

KONG SKULE

Blegere Mand har jeg aldrig seet.

KORSBRODEREN

Men Du kjender mig ikke.

KONG SKULE

Det er Dig, som vil følge mig til Elgesæter.

KORSBRODEREN

Det er mig, som vil følge Dig til Kongssædet.

KONG SKULE

Kan Du det?

KORSBRODEREN

Jeg kan, hvis Du selv vil.

KONG SKULE

Og ved hvilket Middel?

KORSBRODEREN

Ved det Middel, som jeg før har brugt; – jeg vil føre Dig opp paa et højt Berg og vise Dig al Jordens Herlighed.

KONG SKULE

Al Jordens Herlighed har jeg før seet i fristende Drømme.

KORSBRODEREN

Det var mig, som gav Dig de Drømme.

KONG SKULE

Hvem er Du?

KORSBRODEREN

Sendebud fra det ældste Kongs-Emne i Verden.

KONG SKULE

Fra det ældste Kongs-Emne i Verden?

KORSBRODEREN

Fra den første Jarl, der rejste sig mod det største Rige, og som grundede et Rige selv, der skal vare ud over Dommedag!

KONG SKULE skrigende

Bisp Nikolas!

KORSBRODEREN rejser sig

Kjender Du mig nu? Vi var Kjendinger før; –

For din Skyld er jeg kommen tilbage.

Paa selvsamme Skude, for selvsamme Bør,

Har vi sejlet i Aar og i Dage.

Jeg var rædd da vi skiltes; der var Uvejr og Natt;

En Høg i min Sjæl sine Kløer havde satt;

Jeg trygled om Messer og Klokkeklang,

Jeg kjøbte mig Bønner og Munkesang, –

Jeg betalte for syv og de læste fjorten;

Men endda slapp jeg ikke indenfor Porten.

KONG SKULE

Og nu kommer Du dernedefra –?

KORSBRODEREN

Ja, jeg kommer fra Riget dernede,

Fra Riget, som altid saa stygt blir malt.

Aa, Du kan tro, der er ikke saa galt;

Det har ingen Nød med den svare Hede.

KONG SKULE

Og saa hører jeg, Du har lært Skaldskab, gamle Baglerhøvding!

KORSBRODEREN

Skaldskab? Ja, og en Mængde Latin!

Før var jeg ingen stiv Latiner, som Du mindes;

Nu tvivler jeg paa, at en stivere findes.

For at række dernede et passeligt Trin,

Ja, næsten bare for at slippe derind,

Er det hartad nødvendigt at lære Latin.

Og En maa jo gaa fremad, naar til Gjestebudsbord

En sidder hver Dag med slig Lærdom stor, –

Halvhundred, som her lod sig Paver kalde,

Femhundred Kardinaler og syvtusind Skalde.

KONG SKULE

Hils din Herre, og takk ham for godt Venskab. Du kan sige, han er den eneste Konge, som skikker Hjælp til Skule den Første af Norge!

KORSBRODEREN

Hør nu, Kong Skule, hvi hid jeg er sendt.

Han har mange Tjenere, han dernede,

Og hver har sit Strøg i Verden at frede;

Jeg fik Norge, thi her er jeg kjendt.

Haakon Haakonssøn er ingen Mand for os,

Vi liker ham ikke, han byder os Trods;

Se, han maa falde og Du skal styre,

Som eneste Ejer af Kronen den dyre.

KONG SKULE

Ja, giv mig Kronen! Har jeg den, saa skal jeg nok styre slig, at jeg kan kjøbe mig løs igjen.

KORSBRODEREN

Ja, det kan vi altid snakkes om siden.

Inatt det gjælder at nytte Tiden.

Paa Elgesæter sover Kong Haakons Barn; –

Fanger Du det i Dødsens Garn,

Da hvirvles hver Modstand som Fnug for Vejret,

Da er Du Konge, da har Du sejret!

KONG SKULE

Tror Du saa vist, at jeg da har sejret?

KORSBRODEREN

Hver Mand i Norge sukker om Fred;

Kongen maa eje et Kongs-Emne med,

En Ættling, som arver sin Faders Rige;

Thi Folket er trætt af de Hundredaarskrige.

Rejs Dig, Kong Skule; inatt det gjælder;

Nu eller aldrig Du Fienden fælder!

Se hvor det lysner, der langt mod Nord,

Ser Du hvor Skodden letter derude, –

Der slutter sig lydløst Skude til Skude, –

Og hør saa hvor hult det dønner i Jord!

Alt skal Du faa mod et bindende Ord,

Tusinde Stridsmænd i Stormgang paa Jorden,

Tusinde skinnende Sejl paa Fjorden!

KONG SKULE

Saa nævn da Ordet!

KORSBRODEREN

For at stille Dig højest paa Verdensstigen,

Jeg vil kun Du føjer din egen Higen;

Landet Du faar med Byer og Borge,

Hvis din Søn efter Dig bliver Konge i Norge!

KONG SKULE løfter Haanden, som til Ed

Min Søn skal –

(holder pludselig inde og udbryder forfærdet)

Ha! nu skjønner jeg Dig; – Du vil hans Sjæls Fortabelse! Vig fra mig, vig fra mig!

(strækker Armene mod Himlen)

Og forbarm Dig over mig, Du, som jeg nu skriger til om Hjælp i min højeste Nød!

(styrter til Jorden)

KORSBRODEREN

Forbandet! Nu gik dog det Hele saa glatt;

Jeg tænkte saa vist, jeg havde ham fatt;

Men Lyset har gjort et kjærligt Trækk,

Som jeg ikke kjendte, – og Spillet er vækk.

Lad gaa; til Hast har jeg ingen Trang;

Perpetuum mobile er jo igang;

Jeg har Brev paa min Magt langt ud gjennem Slægterne,

Brev paa min Magt over Lysfornægterne;

Dem skal i Norge jeg styre og raade,

Er min Magt end dem selv en uløselig Gaade!

(længere fremme)

Gaar til sin Gjerning de norske Mænd

Viljeløst vimrende, ved ej hvorhen, –

Skrukker sig Hjerterne, smyger sig Sindene,

Veke, som vaggende Vidjer for Vindene, –

Kan kun om en Ting i Verden de enes,

Den, at hver Storhed skal styrtes og stenes, –

Hejses som Mærke Usseldoms Klude,

Sætter de Æren i Flugt og i Fald, –

Da er det Bisp Nikolas som er ude,

Bagler-Bispen, som røgter sit Kald!

Han bliver borte i Skodden mellem Træerne.

KONG SKULE rejser sig, efter et kort Opphold, halvt ivejret og ser sig om

Hvor er han, den Sorte?

(springer opp)

Vejviser, Vejviser, hvor er Du? Væk! – Ligegodt; nu ved jeg Vejen selv, baade til Elgesæter og længere frem.

(gaar ud til Højre)

Klostergaarden paa Elgesæter

Paa venstre Side ligger Kapellet med Indgang fra Gaarden; Vinduerne er opplyste. Langsmed den modsatte Side af Klostergaarden strækker sig nogle lavere Byggninger; i Baggrunden Klostermuren med en stærk Port, som er stængt. Det er klar Maaneskinsnatt. Tre Birkebejnerhøvdinger staar ved Porten; Margrete, Fru Ragnhild og Dagfinn Bonde kommer ud fra Kapellet.

FRU RAGNHILD halvt fra sig selv

Kong Skule maatte flygte ind i Kirken, siger Du! Han, han, flygtende, tryglende om Fred for Altret, – tryglende om Livet kanhænde – o nej, nej, det har han ikke gjort; men Gud vil straffe Jer, som vovede at lade det komme saa vidt!

MARGRETE

Min gode elskede Moder, styr Dig; Du ved ikke hvad Du siger; det er Sorgen som taler.

FRU RAGNHILD

Hør, I Birkebejnere! Haakon Haakonssøn var det, som skulde ligge inde for Alteret og trygle Kong Skule om Liv og Fred!

EN BIRKEBEJNER

Usømmeligt er det for trofaste Mænd at høre paa slige Ord.

MARGRETE

Hatten af for en Hustrus Sorg!

FRU RAGNHILD

Kong Skule dømt! Vogt jer, vogt jer Allesammen, naar han faar Magten igjen!

DAGFINN BONDE

Den faar han aldrig mere, Fru Ragnhild.

MARGRETE

Ti, ti!

FRU RAGNHILD

Tror Du at Haakon Haakonssøn tør lade Dommen sættes i Værk, om han fanger Kongen?

DAGFINN BONDE

Kong Haakon ved selv bedst om en Kongs-Ed kan brydes.

FRU RAGNHILD til Margrete

Og slig Blodmand har Du fulgt i Tro og Kjærlighed! Er Du din Faders Barn! Gid Straffen ramme –! Gaa fra mig, gaa fra mig!

MARGRETE

Velsignet være din Mund, skjønt Du bander mig nu.

FRU RAGNHILD

Jeg maa ned til Nidaros, ind i Kirken og finde Kong Skule. Han skikkede mig fra sig, da han sad i Lykken; da trængte han mig jo heller ikke; – nu vil han ikke vredes fordi jeg kommer. Lukk Porten opp for mig, lad mig komme til Nidaros!

MARGRETE

Min Moder, for Guds Barmhjertigheds Skyld –!

Det banker stærkt paa Klosterporten.

DAGFINN BONDE

Hvem banker?

KONG SKULE udenfor

En Konge.

DAGFINN BONDE

Skule Baardssøn!

FRU RAGNHILD

Kong Skule!

MARGRETE

Min Fader!

KONG SKULE

Lukk opp, lukk opp!

DAGFINN BONDE

Her lukkes ikke opp for Fredløse.

KONG SKULE

Det er en Konge, som banker, siger jeg; en Konge, som ikke har Tag over Hovedet; en Konge, som trænger hellig Grund, for at være trygg paa sit Liv.

MARGRETE

Dagfinn, Dagfinn, det er min Fader!

DAGFINN BONDE gaar hen til Porten og aabner en liden Luge

Kommer I med mange Mænd til Klostret?

KONG SKULE

Med alle de Mænd, som blev mig tro i Nøden.

DAGFINN BONDE

Og hvormange er det?

KONG SKULE

Færre end en.

MARGRETE

Han er alene, Dagfinn!

FRU RAGNHILD

Himlens Vrede ramme Dig, om Du nægter ham vigslet Grund!

DAGFINN BONDE

I Guds Navn da!

(lukker opp; Birkebejnerne blotter ærbødigt sine Hoveder; Kong Skule kommer ind i Klostergaarden)

MARGRETE om hans Hals

Min Fader! Min velsignede ulykkelige Fader!

FRU RAGNHILD stiller sig vildt mellem ham og Birkebejnerne

I hykler Ærefrygt for ham, I vil svige ham, som Judas. Vov ikke at komme ham nær! I skal ikke røre ham, saalænge jeg er ilive!

DAGFINN BONDE

Her er han trygg, thi han er paa vigslet Grund.

MARGRETE

Og ikke en af alle dine Mænd havde Mod til at følge Dig inatt!

KONG SKULE

Baade Korsbrødre og Krigsmænd fulgte mig paa Vejen; men de smøg fra mig, En for En, fordi de vidste der var Birkebejnere paa Elgesæter. Paal Flida var den, som slapp mig sidst; han fulgte mig til Klosterporten; der gav han mig det sidste Haandslag og takkede for den Tid, der fandtes Vargbælger i Norge.

DAGFINN BONDE til Birkebejnerne

Gaa ind, I Høvdinger, og still Jer som Vagt om Kongsbarnet; jeg maa til Nidaros og melde Kongen, at Skule Baardssøn er paa Elgesæter; i slig stor Sag faar han selv handle.

MARGRETE

O, Dagfinn, Dagfinn, kan Du ville det!

DAGFINN BONDE

Ilde tjente jeg ellers Konge og Land.

(til Mændene)

Stæng Porten efter mig, vaag over Barnet, og lukk ikke opp for Nogen, før Kongen kommer.

(dæmpet til Skule)

Farvel, Skule Baardssøn, – og Gud skjænke Jer en salig Ende.

(gaar ud gjennem Porten; Birkebejnerne lukker efter ham og gaar ind i Kapellet)

FRU RAGNHILD

Ja, lad Haakon komme; jeg slipper Dig ikke; jeg holder Dig tætt og kjærligt i mine Arme, som jeg aldrig har holdt Dig før.

MARGRETE

O, hvor Du er bleg – og ældet; Du fryser.

KONG SKULE

Jeg fryser ikke, – men jeg er trætt, trætt.

MARGRETE

Saa kom ind, og hvil Dig –

KONG SKULE

Ja, ja; det tør vel snart være paa Tiden at hvile.

SIGRID fra Kapellet

Endelig kommer Du, min Broder!

KONG SKULE

Sigrid! Er Du her?

SIGRID

Jeg lovede jo, at vi skulde mødes, naar Du trængte mig i din højeste Nød.

KONG SKULE

Hvor er dit Barn, Margrete?

MARGRETE

Det sover i Sakristiet.

KONG SKULE

Saa er Ætten samlet paa Elgesæter inatt.

SIGRID

Ja, samlet efter lange forvildede Tider.

KONG SKULE

Nu fattes kun Haakon Haakonssøn.

MARGRETE og FRU RAGNHILD klynger sig med et smerteligt Udbrudd fast til ham

Min Fader! – Min Husbond!

KONG SKULE ser bevæget paa dem

Har I elsket mig saa højt, I To? Jeg søgte efter Lykken ude i det Fremmede, og agtede aldrig paa, at jeg havde et Hjem, hvor jeg kunde fundet den. Jeg jog efter Kjærlighed gjennem Synd og Brøde, og vidste aldrig, at jeg ejede den i Kraft af Guds og Menneskenes Lov. – Og Du, Ragnhild, min Hustru, Du, som jeg har forbrudt saa meget imod, Du lægger Dig varmt og blødt opp til mig i Nødens højeste Stund, Du kan skjælve og ræddes for den Mands Liv, som aldrig har kastet et Solglimt over din Vej.

FRU RAGNHILD

Du forbrudt! O, Skule, tal ikke saa; tror Du jeg nogen Tid skulde vove at gaa irette med Dig! Jeg har altid været for ringe for Dig, min høje Husbond; der kan ikke hvile Skyld over nogen Gjerning, som Du har øvet.

KONG SKULE

Har Du troet saa trygt paa mig, Ragnhild?

FRU RAGNHILD

Fra den første Dag, jeg saa Dig.

KONG SKULE med Liv

Naar Haakon kommer, vil jeg bede om Grid! I milde kjærlige Kvinder, – o, det er dog fagert at leve!

SIGRID med et Udtrykk af Rædsel

Skule, min Broder! Ve Dig, om Du farer vild paa Vejen inatt!

Larm udenfor; strax efter banker det paa Porten.

MARGRETE

Hør, hør! Hvem er det, som stormer frem!

FRU RAGNHILD

Hvem banker paa Porten?

STEMMER udenfor

Bymændene fra Nidaros! Lukk opp! Vi ved at Skule Baardssøn er derinde!

KONG SKULE

Ja, han er herinde; – hvad vil I ham?

LARMENDE STEMMER udenfor

Kom ud, kom ud! Du skal dø, Du onde Mand!

MARGRETE

Og det vover I Bymænd at true med!

EN ENKELT

Kong Haakon har dømt ham i Oslo.

EN ANDEN

Det er hver Mands Pligt at dræbe ham.

MARGRETE

Jeg er Dronningen; jeg byder Eder at fare herfra!

EN STEMME

Det er Skule Baardssøns Datter og ikke Dronningen, som taler saa.

EN ANDEN

I har ingen Magt over Liv og Død; Kongen har dømt ham!

FRU RAGNHILD

Ind i Kirken, Skule! For Gud den Barmhjertiges Skyld, lad ikke Blodmændene komme Dig nær!

KONG SKULE

Ja, ind i Kirken; for dem derude vil jeg ikke falde. Min Hustru, min Datter; det er som jeg havde fundet Fred og Lys; o, det maa ikke tages fra mig igjen saa braatt!

(vil ile ind i Kapellet)

PETER udenfor til Højre

Min Fader, min Konge! Nu har Du snart Sejren!

KONG SKULE med et Skrig

Han! Han!

(synker ned paa Kirketrappen)

FRU RAGNHILD

Hvem er det?

EN BYMAND udenfor

Se, se; Kirkeraneren klyver over Klostertaget!

ANDRE

Kast Sten paa ham! Kast Sten paa ham!

PETER kommer tilsyne paa et Tag tilhøjre og springer ned i Gaarden

Vel mødt igjen, min Fader!

KONG SKULE ser forfærdet paa ham

Dig – Dig havde jeg glemt –! Hvor kommer Du fra?

PETER vildt

Hvor er Kongsbarnet?

MARGRETE

Kongsbarnet!

KONG SKULE springer opp

Hvor kommer Du fra, spørger jeg?

PETER

Ude fra Hladehammeren; jeg har varslet Baard Bratte og Vargbælgerne om, at Kongsbarnet er paa Elgesæter inatt.

MARGRETE

Gud!

KONG SKULE

Det har Du gjort! Og nu?

PETER

Han samler Flokken sammen, og saa stævner de oppover til Klostret. – Hvor er Kongsbarnet, Kvinde?

MARGRETE der har stillet sig foran Kirkedøren

Det sover i Sakristiet!

PETER

Ligegodt, om det saa sov paa Alteret! Jeg har hentet Olafs Helligdom ud, – jeg er ikke rædd for at hente Kongsbarnet heller!

FRU RAGNHILD raaber til Skule

Ham er det, Du har elsket saa højt!

MARGRETE

Fader, Fader! Hvor kunde Du glemme alle os Andre for hans Skyld!

KONG SKULE

Han var ren, som et Guds Lam, da den angrende Kvinde gav mig ham; – det er Troen paa mig, som har gjort ham til den, han nu er.

PETER uden at høre paa ham

Barnet maa herud! Dræb det, dræb det paa Dronningens Arm, – det var Kong Skules Ord i Oslo!

MARGRETE

Syndigt, syndigt!

PETER

En Helgen kunde tryggelig gjøre det, naar min Fader har sagt det! Min Fader er Kongen; thi han ejer den store Kongstanke!

BYMÆNDENE banker paa Porten

Lukk opp! Kom ud, Du og Kirkeraneren, ellers brænder vi Klostret ned!

KONG SKULE som greben af en stærk Besluttning

Den store Kongstanke! Ja, den er det, som har forgiftet din unge kjærlige Sjæl! Ren og skyldfri skulde jeg give Dig tilbage; det er Troen paa mig, som driver Dig saa vildt fra Brøde til Brøde, fra Dødsskyld til Dødsskyld! O, men jeg kan frelse Dig endnu; jeg kan frelse os Alle!

(raaber mod Baggrunden)

Vent, vent, I Bymænd derude; jeg kommer!

MARGRETE griber forfærdet hans Haand

Min Fader, hvad vil Du?

FRU RAGNHILD klynger sig opp til ham med et Skrig

Skule!

SIGRID river dem bort fra ham og raaber med vild straalende Glæde

Slipp ham, slipp ham, I Kvinder; – der voxer Vinger ved hans Tanke nu!

KONG SKULE fast og stærk til Peter

Du saa i mig den Himmelkaarne, – den, som skulde gjøre den store Kongsgjerning i Landet. Se bedre paa mig, Du Forvildede! Kongspjalterne, som jeg har pyntet mig med, de var laante og stjaalne, – nu lægger jeg dem af, en for en.

PETER angst

Min høje, herlige Fader, tal ikke saa!

KONG SKULE

Kongstanken er Haakons, ikke min; han alene har faaet den Kraft af Herren, som kan gjøre den til Sandhed. Du har troet paa en Løgn; vend Dig fra mig og frels din Sjæl.

PETER med brudt Stemme

Kongstanken er Haakons!

KONG SKULE

Jeg vilde være den Største i Landet. Gud, Gud; se, jeg ydmyger mig for Dig, og staar som den Ringeste af Alle.

PETER

Tag mig bort fra Jorden, Herre! Straf mig for al min Brøde; men tag mig bort fra Jorden; thi her er jeg hjemløs nu!

(synker ned paa Kirketrappen)

KONG SKULE

Jeg havde en Ven, som blødte for mig i Oslo. Han sagde: En Mand kan falde for en Andens Livsværk; men skal han blive ved at leve, saa maa han leve for sit eget. – Jeg har intet Livsværk at leve for, jeg kan ikke leve for Haakons heller, – men jeg kan falde for det.

MARGRETE

Nej, nej, det skal Du aldrig!

KONG SKULE tager hendes Haand og ser mildt paa hende

Elsker Du din Husbond, Margrete?

MARGRETE

Højere end Alt i Verden.

KONG SKULE

Du kunde bære at han sagde Dødsdommen over mig; men vilde Du ogsaa kunne bære det, om han maatte lade den fuldbyrde?

MARGRETE

Himlens Herre, styrk mig!

KONG SKULE

Kunde Du, Margrete?

MARGRETE sagte og gysende

Nej, nej, – vi maatte skilles ad, – jeg turde aldrig se ham tiere!

KONG SKULE

Du vilde lukke det fagreste Lys ude fra hans Liv og fra dit; – vær rolig, Margrete, – Du skal ikke have det nødig.

FRU RAGNHILD

Far fra Landet, Skule; jeg følger Dig hvorhen og saalangt Du vil.

KONG SKULE hovedrystende

Med en haanende Skygge mellem os? – Jeg har fundet Dig inatt for første Gang; der maa ingen Skygge være mellem mig og Dig, min stille trofaste Hustru; – derfor maa der heller intet Samliv være mellem os To paa Jorden.

SIGRID

Min kongelige Broder! Jeg ser, Du trænger mig ikke; jeg ser, Du ved, hvad Vej Du skal gaa!

KONG SKULE

Der gives Mænd, som skabtes til at leve, og Mænd, som skabtes til at dø. Min Vilje vilde altid did, hvor ikke Guds Finger pegte for mig; derfor saa jeg aldrig Vejen klart før nu. Mit stille Husliv har jeg forbrudt, det kan jeg ikke vinde igjen; hvad jeg har syndet mod Haakon, kan jeg bøde paa, ved at fri ham for en Kongspligt, som maatte skille ham fra det kjæreste, han ejer. Bymændene staar udenfor; jeg vil ikke vente paa Kong Haakon! Vargbælgerne er nær; saalænge jeg er ilive, staar de ikke fra sit Forsætt; finder de mig her, kan jeg ikke frelse Dit Barn, Margrete. – Se, se, oppad! Se hvor det blegner og svinder, det gloende Sverd, som har været draget over mig! Ja, ja, – Gud har talt, og jeg har forstaaet ham, og hans Vrede er stilnet. Det er ikke i Helligdommen paa Elgesæter jeg skal kaste mig ned og bede om Grid af en Jordens Konge; – den høje Kirke med Stjernehvælven over maa jeg ind i, og det er Kongernes Konge, jeg skal bede om Grid og Frelse for alt mit Livsværk!

SIGRID

Staa ham ikke imod! Staa ikke Guds Kaldelse imod! Dagen gryr; det dages i Norge og det dages i hans urolige Sjæl! Har ikke vi forfærdede Kvinder staaet længe nok i Lønkamrene, skrækslagne og gjemte ind i de mørkeste Kroge, lyttende til al den Rædsel, som øvedes udenfor, lyttende til Blodtoget, som gik Landet over fra Ende til Ende? Har vi ikke ligget blege og forstenede i Kirkerne, og ikke vovet at se ud, ligesom Kristi Disciple laa i Jerusalem paa den store Langfredag, da Toget gik til Golgata! Brug dine Vinger, og ve dem, som vil binde Dig nu!

FRU RAGNHILD

Far hen i Fred, min Husbond! Far did, hvor ingen haanende Skygge staar mellem os, naar vi atter mødes.

(iler ind i Kapellet)

MARGRETE

Min Fader, Farvel, Farvel, – tusinde Farvel!

(følger Fru Ragnhild)

SIGRID aabner Kirkedøren og raaber ind

Frem, frem alle Kvinder! Saml Jer i Bøn; send et Bud oppad med Sang til Herren, og meld ham, at nu kommer Skule Baardssøn angrende hjem fra sin Ulydighedsgang paa Jorden!

KONG SKULE

Sigrid, min trofaste Søster, hils Kong Haakon fra mig; sig ham, at jeg end ikke i min sidste Stund ved om han er den Kongefødte, men at jeg uryggeligt ved: han er den, som Gud har kaaret.

SIGRID

Jeg skal bringe ham din Hilsen.

KONG SKULE

Og en Hilsen til faar Du bringe. Der sidder en angrende Kvinde nord paa Haalogaland; sig hende, at hendes Søn gik forud; han fulgte med mig, da der var al Fare for hans Sjæl.

SIGRID

Det skal jeg.

KONG SKULE

Sig hende, det var ikke med Hjertet han syndede; ren og skyldfri skal hun visselig møde ham igjen.

SIGRID

Det skal jeg. –

(peger mod Baggrunden)

Hør, der bryder de Laasen fra!

KONG SKULE peger mod Kapellet

Hør, der synger de højt til Gud om Frelse og Fred!

SIGRID

Hør, hør! Alle Klokker i Nidaros ringer –!

KONG SKULE smiler sørgmodigt

De ringer en Konge til Graven.

SIGRID

Nej, de ringer til din rette Kroning nu! Farvel, min Broder; lad Blodets Purpurkaabe flomme vidt over dine Skuldre; al Brøde kan dækkes under den! Gaa ind, gaa ind i den store Kirke og tag Livsens Krone!

(iler ind i Kapellet)

Sang og Klokkeringning vedbliver under det Følgende.

STEMMER udenfor Porten

Nu er Laasen fra! Tving os ikke til at bryde Kirkefreden!

KONG SKULE

Jeg kommer.

BYMÆNDENE

Og Kirkeraneren skal ogsaa komme!

KONG SKULE

Kirkeraneren skal ogsaa komme, ja!

(gaar hen til Peter)

Min Søn, er Du rede?

PETER

Ja, min Fader, jeg er rede.

KONG SKULE ser oppad

Gud, jeg er en fattig Mand, jeg har kun mit Liv at give; men tag det, og berg Haakons store Kongstanke. – Se saa, rækk mig din Haand.

PETER

Her er min Haand, Fader.

KONG SKULE

Og vær ikke rædd for det, som nu kommer.

PETER

Nej, Fader, jeg er ikke rædd, naar jeg gaar sammen med Dig.

KONG SKULE

Tryggere Vej har vi To aldrig gaaet sammen.

(han aabner Porten; Bymændene staar i Mængde udenfor med løftede Vaaben)

Her er vi; vi kommer frivilligt; – men hugg ham ikke i Ansigtet.

De gaar udenfor, Haand i Haand; Porten glider til.

EN STEMME

Sigt ikke, spar ikke; – hugg dem, hvor I kan!

KONG SKULES STEMME

Uhæderligt er det at handle saa med Høvdinger!

Kort Vaabenlarm; derpaa høres tunge Fald; Alt bliver et Øjeblik stille.

EN STEMME

De er døde Beggeto!

Kongsluren lyder.

EN ANDEN STEMME

Der kommer Kong Haakon med al sin Hird!

MÆNGDEN

Hil Eder, Haakon Haakonssøn; nu har I ingen Fiender mere!

GREGORIUS JONSSØN standser lidt ved de Døde

Saa kom jeg dog forsent!

(gaar ind i Klostergaarden)

DAGFINN BONDE

Usaligt for Norge, om I var kommen før!

(raaber ud)

Her ind, Kong Haakon!

HAAKON standsende

Liget ligger mig ivejen!

DAGFINN BONDE

Vil Haakon Haakonssøn frem, saa faar han gaa over Skule Baardssøns Lig!

HAAKON

I Guds Navn da!

(stiger over Liget og kommer ind)

DAGFINN BONDE

Endelig kan I gaa til Kongsværket med frie Hænder. Derinde har I dem, I elsker; i Nidaros ringes Freden ind i Landet, og derude ligger han, som var Jer værst af Alle.

HAAKON

Hver Mand dømte ham galt; der var en Gaade ved ham.

DAGFINN BONDE

En Gaade?

HAAKON griber ham om Armen og siger sagte

Skule Baardssøn var Guds Stedbarn paa Jorden; det var Gaaden ved ham.

Kvindernes Sang lyder højere fra Kapellet; alle Klokker bliver ved at ringe i Nidaros.

Tæppet falder.

MARGRETES VUGGESANG

Comp. af Emma Dahl

Trykt hos Werner & Comp.

Innledning til Kongs-Emnerne

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

For norske dramatikere var det fremdeles et stykke ut i 1860-årene av flere grunner meget nærliggende å velge sitt stoff fra norsk middelalder. Store deler av den norrøne sagalitteraturen var blitt gjort tilgjengelig gjennom danske oversettelser, og både norske og danske historikere hadde drevet kildestudier og lagt frem omfangsrike oversikter over kjente historiske personer og begivenheter, ikke minst fra tiden før reformasjonen. En grunnleggende kildesamling var Snorre Sturlesons norske Kongers Sagaer, oversatt av Jacob Aall og utgitt i tre bind i Kristiania i 1838–39. Det tredje bindet var imidlertid ikke Snorres verk; det omfatter Kong Sverrers Saga, en oversettelse av Bǫglunga sǫgur ( Baglersagaen), det meste etter Peder Claussøn (av Aall kalt Hakon Sverrerssons, Guttorm Sigurdssons og Inge Baardssons saga) og Kong Haakon Haakonssons saga. Eldre nordiske diktere med dansken Adam Oehlenschläger i spissen hadde for lengst vist at det lot seg gjøre å dramatisere sagaens fortellinger, og etter hvert hadde både Andreas Munch, Henrik Ibsen og Bjørnstjerne Bjørnson utgitt nasjonalhistoriske skuespill som satte scenens lys på navnkundige høvdinger og deres kvinner i avgjørende dialoger og handlinger. I de 25 årene da historiedramatikken hadde sin blomstringstid i Norge, fra 1850 til 1875, ble det skrevet i alt 16 norske skuespill av denne typen (jf. Steen 1976, 56–83). I den grad disse skuespillene oppnådde scenisk liv, kunne teateret med dette repertoaret fremstå som en spennende billedbok for et nasjonalt sinnet publikum.

Det 13. århundres sagaskrivere var først og fremst opptatt av mannlige helters bedrifter. De av det 19. århundres historieskrivere som holdt seg til sagaen som kilde, la heller ikke særlig vekt på å gi kvinnene den betydningen de må ha hatt også i middelaldersamfunnet. Det ble romantikkens diktere som bidro mest til å fylle ut det litterære bildet av nordiske kvinner på 1100- og 1200-tallet. Dette ser vi typiske eksempler på i Oehlenschlägers nordiske dramatikk, og vi ser de norske dramatikerne følge hans eksempel, liksom de også har lært mye av blant andre William Shakespeare og Friedrich Schiller.

Med Rudolf Keysers utgivelse av første bind (1856) av Den norske Kirkes Historie under Katholicismen og især tredje del (1857) av P.A. Munchs utgivelse av Det norske Folks Historie, basert først og fremst på sagaene om Sverre og Håkon Håkonsson, fikk man ny tilgang på stoff om en begivenhetsrik fase av borgerkrigene i norsk historie fra Magnus Erlingssons kroning i 1163/64 til Skule Bårdssons død i 1240. Alle de tre fremste norske dramatikerne merket seg dette stoffet. Bjørnson gav ut Kong Sverre i 1861, mens både Andreas Munch, fetter av historikeren P.A. Munch, og Ibsen valgte å fordype seg i Skule Bårdssons tragiske skjebne. Ibsens Kongs-Emnerne forelå i oktober 1863, mens Andreas Munchs Hertug Skule kom ut i 1864.

Dermed kan vi se bort fra Andreas Munchs versdrama som inspirasjonsgrunnlag for Ibsen, men i de øvrige fremstillingene av høvdinger og hendelser på 1200-tallet som Ibsen kunne studere, har vi god anledning til å se hvordan han velger å konstruere sine personer og sette sammen dramatiske opptrinn og dermed skape sitt særegne bilde av norsk rikshistorie i det aktuelle tidsrommet. Det er åpenbart at han gjør flittig bruk av episoder og karakteregenskaper fra sagaer, historieverk, episk prosa og skuespill som i tiden opp til 1863 har benyttet deler av det samme stoffet. Sannsynligvis hadde Ibsen aldri tidligere hatt tilgang på et så mangfoldig materiale av kilder og forbilder for et drama som denne gangen. Oppgaven var, som alltid for en historiedramatiker, å skape størst mulig enhet i handlingen, samtidig som hovedlinjene i det som var kjent fra de historiske vitnemålene, måtte respekteres så langt dette var mulig.

En sammenligning av Ibsens komposisjon av handlingen i Kongs-Emnerne med forløpet slik det i hovedtrekk lar seg rekonstruere av de historiske kildene, viser en del avvik som vi må anta er dramaturgisk betinget. Skuespillet begynner med at Inga fra Vartejg, Haakon Haakonssøns mor, bærer jernbyrd i Bergen. Umiddelbart etter denne hendelsen blir Skules datter Margrete trolovet med Haakon. Handlingen finner sted seks år etter at Haakon er tatt til konge, og samtidig med et riksmøte i Bergen. Den historiske Håkon ble tatt til konge i 1217, og det ble holdt riksmøte i Bergen i 1223. Men ifølge kildene fant jernbyrden sted alt i 1218, og Margrete ble trolovet med Håkon i Nidaros i 1219.

Scenen for annen akt er bryllupet mellom Haakon Haakonssøn og Margrete Skulesdatter. Dette er tidfestet til sommeren etter trolovelsen. Det historiske bryllupet fant sted i Bergen i mai 1225, seks år etter trolovelsen.

I tredje akt er scenen lagt til Oslo. I bispegården ligger Bisp Nikolas for døden. I en stue i kongsgården sitter Margrete ved vuggen hvor kongsbarnet Haakon sover. Inga fra Vartejg oppsøker sin sønn og hans familie. Skule Jarl, som er blitt Hertug Skule, kommer til Oslo med en flåte, og akten ender med at han tar kongsnavn og seiler til Nidaros for å la seg krone. Etter kildene lot Skule seg hylle til konge på Øretinget i Nidaros i 1239. Håkon Unge ble ifølge Håkon Håkonssons saga født høsten 1232. (Noen forskere vil regne med at han var født i 1234, i så fall kan sagaskriveren ha forvekslet tidspunktet for Håkons og hans søster Kristinas fødsel.) Inga fra Varteig døde før jul i 1234, og bisp Nikolas døde i 1225, lenge før Skule tok kongsnavn.

Også i fjerde akt er scenen lagt til Oslo, tidspunktet er våren 1240. Jatgejr Skald dikter om Skules store seier ved Låka. Det blir rapportert et rykte om at Kong Haakon har latt kongsbarnet Haakon hylle og gitt ham kongsnavn. Skules tidligere frille kommer til Skule med deres voksne sønn Peter, som Skule ikke har visst om. Kong Haakon kommer til Oslo med sin hær. Det oppstår et slag som Haakon vinner, og Skule rømmer unna til Trøndelag. Her stemmer fremstillingen av de historiske hendelsene i store trekk med Håkon Håkonssons saga, men ifølge sagaen var Skule tidligere fullt klar over at han hadde en uektefødt sønn.

Handlingen i femte akt foregår i Nidaros. Skule og sønnen Peter er kommet til Nidaros, det samme er Haakon Haakonssøn. Skule og Peter søker tilflukt i Elgeseter kloster. Skules hustru Ragnhild, hans datter Margrete og hans søster Sigrid er også til stede i klosteret. Skule og hans sønn blir drept av bymennene da de går ut av klosteret. Ifølge Håkon Håkonssons saga ble både Skule og Peter drept utenfor Elgeseter kloster, men ikke samtidig. Det går ikke frem av sagaen at Ragnhild, Margrete og Sigrid var til stede da Skule ble drept. Sagaen opplyser at Ragnhild oppholdt seg i klosteret tidligere på våren. Kong Håkon selv var heller ikke i Nidaros da drapene fant sted.

Selv om personene og handlingen i store trekk er hentet fra Håkon Håkonssons saga, er sagaens handlingsforløp på mer enn 20 år trengt sammen på langt kortere tid, og det finnes flere eksempler på personer som opptrer etter at de ifølge kildene var døde.

Aristoteles har i sin tragedieteori pekt på at det vil vekke ekstra sterk frykt og medynk når dramatikeren velger handlinger hvor fiendskap er oppstått mellom aktører som er nært knyttet til hverandre, ved slektskap, vennskap eller på annen måte (jf. Eide, Kittang & Aarseth red. 1987, 35). Slike overveielser har uten tvil vært med på å gjøre borgerkrigstiden i kongesagaenes og i P.A. Munchs fremstilling velegnet som stoff for de norske dikterne på 1850- og -60-tallet. Borgerkrigene i Norge regnes fra ca. 1134 til 1240. I denne tiden var det to motstridende syn på hvordan tronfølgen i Norge best kunne skje. Det gamle synet var at hver kongssønn hadde lik arverett til tronen. Det kunne i perioder føre til samkongedømme, det at to eller flere regenter var sidestilt i riksstyringen. Det nye synet, som særlig kirken forsøkte å få aksept for fra midten av 1100-tallet, gikk ut på at eldste ektefødte kongssønn som var skikket, skulle ha enerett til tronen. I Ibsens samtid var det en utbredt oppfatning blant norske historikere at samkongedømmet utgjorde en viktig del av bakgrunnen for borgerkrigene. Senere har det vært hevdet at samkongedømmet i seg selv ikke har ført til opprør og ufred, men at det utover på 1100-tallet, da bøndene i stigende grad ble leilendinger, har oppstått en økende sosial uro som har dannet grobunn for ufreden, og da har det lett dannet seg splid mellom samkongene, eller opprørsflokker har tiltrukket seg menn av kongelig byrd som kunne lede dem i deres kamp (jf. Bjørgo 1970, 4).

Sagaen gir også grunnlag for en annen måte å se de omfattende konfliktene på, nemlig gamle regionale motsetninger. Det er dette alternativet Ibsen har funnet mest nærliggende for sitt formål: «Thrønder stod mod Vikværing, Agdeværing mod Hørdalænding, Haalogalænding mod Sogndøl; Alle skal være Et herefter, og Alle skal vide med sig selv og skjønne at de er Et!» (HIS 4, ). I Ibsens fremstilling av tronfølgestriden, og særlig forholdet mellom kong Haakon Haakonssøn og Skule Jarl, finner vi noe av motsetningen mellom det gamle og det nye synet på kongevalget. Samtidig legges det vekt på de enkelte kongsemnenes personlige egenskaper og ambisjoner.

Et viktig forbilde for denne genren var de historiske dramatiseringene som Shakespeare og noen av hans samtidige skapte på slutten av 1500-tallet av blodige feider omkring tronskifter i engelsk middelalderhistorie, slik krønikeskriveren Raphael Holinshed hadde samlet dette stoffet i tobindsverket Chronicles of England, Scotland, and Ireland (1578). Ibsen hadde sett en del Shakespeare-skuespill i København og Dresden i 1852, og at han var opptatt av den engelske dramatikeren, vet vi fra opplysningen om at han i Bergen i november 1855 hadde holdt et foredrag i Foreningen af 22. December om Shakespeare og hans innflytelse på nordisk kunst (jf. Koht 1928–29, b. 1, 143).

Ikke i noe annet skuespill av Ibsen merker man Shakespeares nærvær så tydelig og så mangslungent som i Kongs-Emnerne, både i dramaform og i tematikk. Handlingen er preget av store tidssprang, scenene veksler mellom masseopptrinn (slagscener og store forflytninger) og rolige samtalescener, og det skifter fra interiør (en gildehall eller en kongsgårdsstue) til eksteriør (en gatescene eller en skogsscene). Bruk av gjenferd på scenen er også umiskjennelig shakespearsk.

Hovedtemaet, striden om arveretten til tronen, er mer eller mindre fremtredende i de fleste av Shakespeares historiske skuespill, særlig King John, Henry IV og Henry VI. Likheten mellom Ibsens Kongs-Emnerne og Shakespeares King John er særlig iøynefallende: Den historiske perioden er omtrent den samme (begynnelsen av det 13. århundre), striden står mellom broren til den forrige kongen (Inges halvbror Skule, Richards bror John) og arvingen i rett linje (Haakon, prins Arthur), mødrene til de to arvingene spiller en viss rolle, det stiftes et ekteskap for å skape fred mellom partene, og bruden kommer mellom motstridende lojaliteter. Skule vil til slutt drepe Haakons lille sønn (her mangler Ibsen belegg i sagaen), liksom John vil drepe den unge prins Arthur. I begge stykkene søker den ene av de stridende hovedpersonene tilflukt i et kloster og blir bragt av dage der, om det enn skjer på forskjellige måter. Shakespeares John føler seg i likhet med Skule usikker på sin rett og må la seg krone to ganger for å føle seg trygg. Også Skule vil la seg hylle to ganger. Når Ibsen gjør Skule til den store tvileren (igjen uten belegg i sagaen), kan det dessuten minne om skruplene som plager Shakespeares Henry IV og Henry VI. Ikke minst minner det om tvileren fremfor noen, Shakespeares Hamlet. Også han er på det politiske plan tronpretendent.

I Dresden hadde Ibsen i 1852 etter all sannsynlighet sett en oppførelse av Richard III, som nettopp da var med i Hoftheaters repertoar med den eminente polske skuespilleren Bogumil Dawison i hovedrollen (jf. Ewbank 1997, 91). Francis Bull hevder at denne skikkelsen kom til å få meget stor betydning for Ibsens utforming av Oslo-bispen Nikolas Arnesson. Shakespeare fremstiller Richards vanskapthet som grunn til hans misunnelse, ondskap og maktlyst. Slik blir denne skikkelsen sannsynliggjort som skurk. Også Ibsens bisp har en fysisk svakhet som forklarer hans personlige egenskaper. Han mangler evnen til å elske en kvinne, til gjengjeld er han utstyrt med misunnelse, hat og en trang til å rive ned den som har høynet seg over mengden (jf. F. Bull 1957, 91).

En lignende skikkelse har Shakespeare tegnet i den amoralske og intrigante kardinal Beaufort i annen del av Henry VI. Her har han også fremstilt kardinalens ynkelige dødsleie. Andre Shakespeare-figurer som kan ha gitt Ibsen impulser til Bisp Nikolas, er kong Claudius i Hamlet og ikke minst den kyniske Iago i Othello. Iagos psykologiske teft og djevelske oppfinnsomhet når det gjelder å så mistanke og tvil i sine ofre, har sitt motstykke i Nikolas’ sluhet og sjelelige manipulasjoner. Når bispen lar brevet brenne som skulle gi Skule visshet om arveretten til tronen, og dermed fører ham ut i redningsløs usikkerhet, ligner det Iagos bruk av Desdemonas lommetørkle for å styrte Othello ut i ubehjelpelig svartsyke. At Ibsen i siste akt, i scenen «Granskog i Bakkerne ovenfor Nidaros», har satt inn Bisp Nikolas’ gjenferd i samtale med kong Skule, kan betraktes som et shakespearsk innslag, jf. første akt av Hamlet. Innholdet av samtalen, og det at størstedelen av gjenferdets tale går på rimede vers, peker likevel i større grad mot Oehlenschlägers Hakon Jarl (1807) og Johan Ludvig Heibergs En Sjæl efter Døden (1841). Når Nikolas også etter sin død forfølger Skule, har det ellers en viss likhet med Brutus’ onde ånd i Shakespeares Julius Caesar. Ved siden av de sentrale rollene kan man merke seg at Jatgejr Skald i Kongs-Emnerne har noe av den samme funksjonen overfor Skule som narren har overfor kongen i King Lear, idet begge taler visdomsord til sine tankesyke herrer.

Shakespeares ovenfor nevnte skuespill var alle utkommet på dansk i årene 1807–21 og igjen i 1845. Hamlet og Henry IV var oversatt av Peter Foersom, Henry VI, Richard III, King John og Othello av P.F. Wulff. Fra 1861 av utkom også Edvard Lembckes danske Shakespeare-oversettelser, hvorav Richard II og Henry IV (i to deler) i 1862. I en anmeldelse av Émile Augiers Diana i 1862 hevdet Ibsen at man ved en eventuell oppførelse av Macbeth selvfølgelig «maatte benytte Lembckes Oversættelse, og ikke Foersoms» (Ibsen 1862b). Lembckes var imidlertid basert på Foersoms (jf. Smidt 2004, 41–44).

Ibsen kan også meget vel ha lest en oversettelse av Walter Scotts roman Ivanhoe (1819), som var meget populær i tiden, og som har bakgrunn i tronstridighetene mellom kong Rikard Løvehjerte og hans bror prins Johan, den senere kong Johan. Hertug Skule har enkelte likhetspunkter med den ærgjerrige, men udugelige prins Johan hos Scott, mens den handlekraftige kong Rikard står som dennes motsetning i likhet med lykkemannen Haakon overfor Skule.

Georg Brandes har pekt på at sammenstillingen av hovedmotstanderne Haakon Haakonssøn og Skule Baardssøn har hatt et forbilde i Oehlenschlägers dramatiske eventyr Aladdin eller den forunderlige Lampe (1805), hvor Aladdin, «Lykkens, Sejrens, Rettens og Fortrøstningens Inkarnation», er stilt overfor den grublende Noureddin (Brandes 1899–1910, b. 3, 249; jf. også F. Bull et al. 1955–63, b. 4:1, 339). Hos Oehlenschläger er det den ukompliserte Aladdin som er den sentrale skikkelsen, mens Ibsen samler sin største interesse i Skule Jarl. Det kan også nevnes en tilsvarende motsetning mellom en jarl og en konge i et annet verk av Oehlenschläger. I sørgespillet Hakon Jarl, som var noe av et gjennombrudd for nordisk tragediediktning, står tittelfiguren Hakon Hlade-Jarl med sin norrøne gudsdyrkelse overfor Olaf Trygvesøn, som er på vei til å innta den norske tronen og bidra til kristningen av landet.

Vi har sett at Ibsen i hovedtrekkene følger sagaens fremstilling, men at han har tatt seg en rekke friheter når det gjelder enkeltbegivenheter og tidsspenn, i all hovedsak for å oppnå større dramatisk effekt. Det samme har han gjort når det gjelder fremstillingen av hovedpersonene, likevel slik at han har hatt et visst grunnlag i kildene. Sagaens portrett av Håkon blir ofte betegnet som blekt. Det inneholder få personlige glimt og er lite preget av de konkurransepregede konfrontasjonene som er så karakteristiske for sagalitteraturen ellers. Håkon fremstilles som den gode og rettferdige kongen, som hele tiden er opptatt av å gjøre det moralsk riktige og det som er til gagn for land og folk. I motsetning til kong Sverre i Sverres saga trer han relativt sjelden frem med taler og replikker, og de gangene han gjør det, er det mest for å fremføre det budskapet sagaen ellers er opptatt av. Portrettet av Håkon i sagaen om ham er i høyere grad enn noe kongeportrett i sagalitteraturen bygget på middelalderens kirkelig pregede ideal om den rettferdige kongen (Bagge 1996, 94–128, 147–55). P.A. Munch overtar mye av sagaens bilde av Håkon og aksepterer i store trekk dens fremstilling av konflikten mellom ham og Skule. Håkon er mannen som samler landet igjen etter borgerkrigene, mens Skule er offer for personlig ærgjerrighet og intrigerer mot ham. Ved å koble dette portrettet sammen med sin egen samtids ideer om folkefellesskap og nasjonal enhet, har Ibsen utformet sitt bilde av Haakon i dramaet.

Sagaens portrett av Skule er til sammenligning betydelig mer komplekst og livfullt. Kompleksiteten kan delvis forklares ut fra nedskrivningssituasjonen. Da Sturla Tordsson skrev sagaen i 1264–65, kort etter Håkons død, var Skules datter Margrete fortsatt i live og hans dattersønn Magnus (f. 1238) regjerende konge. At Skule hadde gjort opprør mot den man i miljøet oppfattet som den lovlige kongen, kunne selvsagt ikke forties, og skylden for opprøret kunne heller ikke legges på Håkon, selv om sagaen lar ham ta sin del av ansvaret for uvennskapet mellom dem. Løsningen blir å legge en stor del av skylden på onde rådgivere og menn som har interesse av uvennskap mellom de to høvdingene. Dette understrekes ytterligere av utsagnene om at problemene gjerne løste seg når de to møttes ansikt til ansikt. I fremstillingen av at Skule tar det skjebnesvangre skrittet å la seg utrope til konge, blir det sterkt understreket at han lyttet til dårlige rådgivere. Det er også påfallende at sagaens fremstilling av Skule er klart mer kritisk i den første delen, frem til den endelige avgjørelsen av kongevalget i 1223 og noen år etterpå, enn i siste, i begivenhetene fra 1233, som leder frem til det endelige bruddet i 1239. Her er det ofte uklart hva konflikten dreier seg om, og sagaen prøver flere ganger å vise at Skule ikke har fiendtlige hensikter overfor Håkon. I det avsluttende portrettet skildres Skule som en strålende høvding. Hadde det ikke vært for det siste, ulykkelige året av hans liv, ville han ha vært den største høvding utenom kongeætten som noen gang hadde levd i Norge (jf. Aall 1838–39, b. 3, 320).

Ibsens skildring av tvileren Skule kan dermed på flere måter sies å ha dekning i denne fremstillingen og støttes ytterligere av flere enkeltheter. Skule gikk hensynsløst frem i begynnelsen av opprøret, og sagaen gir flere drastiske skildringer av hvordan Håkons menn, som ikke var blitt varslet om ufreden, brutalt ble drept etter Skules ordre. Senere gav derimot Skule grid til dem som bad om det, og han prøvde ikke å drepe Håkon da han et kort øyeblikk under slaget i Oslo hadde anledning til det (jf. Aall 1838–39, b. 3, 313–14). Fremfor alt gir sagaen et konsist glimt av Skules totale motløshet og handlingslammelse etter nederlaget i Oslo (et bilde Ibsen utdyper i siste akt):

Hertugen sad om Vaaren i Nidaros og holdt Bord i den brede Stue; men var den længste Tid i sit Herberge, og omgikkes kun lidet med Andre. Han var 3 Nætter i Gilde hos Korsbrødrene; men talede kun lidet; de Fleste havde ogsaa vendt sit Sind ifra ham (Aall 1838–39, b. 3, 318).

En kilde fra Ibsens samtid som kan ha bidratt til hans utforming av Skule-skikkelsen, er karakteristikken av Skule jarl i Rudolf Keysers kirkehistorie, et verk som forelå året før P.A. Munch kom med det aktuelle bindet av sitt hovedverk. Keyser skriver:

Skule var herlig udrustet baade paa Sjæl og Legeme; han besad baade Aandsdannelse og Klogskab og Mod. Men med alt det manglede der ham sand Redelighed og en fast Villie. Hans Ærgjerrighed havde vundet for stort Raaderum i hans Hjerte; den havde engang forespeilet ham Kongedømmet som hans Stræbens Maal, og dette Billede kunde det aldrig lykkes ham at faa udslettet, skjønt han meer end een Gang synes at have været paa god Vei dertil. For at fyldestgjøre sin Ærgjerrighed lokkedes han af sin indre Drift letteligen hen paa uærlige Veie, og det saameget meer, som hans Øre altid var aabent for egennyttige, listige og sødtalende Smigreres Indskydelser. Han var da dristig, ja vel endog fremfusende i at udkaste underfundige, forræderske Planer; men naar det kom til deres Udførelse, da vaklede han, vistnok ikke af Mangel paa Mod til at imødegaa den ydre Fare, men fordi hans bedre Følelse i det afgjørende Øieblik skræmte ham tilbage fra en vanærende Nidingsdaad. Naar Kongen havde hans Øre, bøiede han sig for dennes aabne, ærlige og kraftfulde Sindighed, idet han skammede sig for sin egen Underfundighed ligeover for Haakons uskrømtede Velvillie. Men naar han fjærnet fra Kongen var omringet af dennes hemmelige Arvefiender blandt Norges geistlige og verdslige Høvdinger, da lyttede han igjen altfor gjerne til disses Forestillinger, som smigrede hans Ærgjerrighed ofte meer af øieblikkelig Egennytte end af sand Hengivenhed (Keyser 1856–58, b. 1, 364).

En av de personene Ibsen har studert mest inngående i kildene med tanke på dramatisk bruk i Kongs-Emnerne, er Nikolas Arnesson, bisp i Oslo. Slik den historiske Nikolas er fremstilt i ulike kilder og brukt i diverse dikteriske sammenhenger, er det ikke lett å få et troverdig inntrykk av hans egenskaper og adferd. Det som gjør det vanskelig, er at det særlig er hans motstandere som i første omgang har tegnet hans portrett. Det skjer første gang i Sverres saga, og det vil si at vi får et birkebeiner-perspektiv på en baglerhøvding. I denne sagaen fremstår Nikolas som en troløs mann. Han blir biskop i Oslo ca. 1190, til tross for at kong Sverre ikke har høye tanker om ham. Det var Margareta, Sverres dronning og en slektning av Nikolas, som overtalte kongen (jf. Aall 1838–39, b. 3, 87; Keyser 1856–58, b. 1, 282–83; Munch 1852–59, b. 4:1, 259–61). Videre forteller sagaen om ulike tilfeller av løftebrudd og intrigering fra bispens side mot kongen, og bispen får lite sympati i sagaen (jf. Aall 1838–39, b. 3, 95–96, 99, 103, 113, 115–16 og flere steder). Håkon Håkonssons saga, som er skrevet med samme perspektiv, har også en negativ holdning til Oslo-bispen. Da Nikolas i en alder av 75 år ble syk, bad han kong Håkon komme til seg. Sagaen fremstiller Håkon Håkonsson som en nådig og gudfryktig hersker, som opptrer med storsinn:

Kongen havde paa denne Færd opfanget nogle Breve, hvoraf han sluttede, at Biskoppen ei havde bevaret sin Troskab imod ham. Dette bar han paa ham, og Biskoppen, som tilstod det, bad Kongen tilgive sig. Han sagde gjerne at ville gjøre dette for Guds Skyld, og da han syntes skille, at der ei var langt tilbage med Biskoppen, dvælede han der indtil Gud kaldte ham fra Verden. Kong Hakon fulgte hans Liig til Graven og gav ham en god og sømmelig Begravelse, som han vel fortjente; thi han var en saare gjæv Mand, der havde meget at sige fremfor alle lærde Mænd i Norge, ligesom han og var kommen af den bedste Æt i Sveavælde og Danmark, foruden at han var af god indenlandsk Æt. Endskjøndt han ingen Ven var af Birkebenerne, sagde dog Kong Hakon om ham, at vanskeligen havde slig Mand været til som Nikolaus Biskop, i Verdenskundskab og Anseelse (Aall 1838–39, b. 3, 261–62).

Det er stor avstand mellom sagaens beskrivelse av Nikolas’ død og ettermæle og det inntrykket man får av hans endelikt i tredje akt av Kongs-Emnerne. For å forstå hvordan Ibsen har utformet sitt portrett av Oslo-bispen, må vi anta at han har utnyttet kilder som ikke holder seg så nær opptil de middelalderske sagaene. Det gjelder både historiske og skjønnlitterære verk fra det 19. århundre, som har trukket inn bisp Nikolas og valgt å se ham på sin måte. Et historisk arbeid Ibsen kan ha kjent, er Gerhard Munthes «Bidrag til de osloiske Biskopers Historie indtil Reformationen» (1833). I sin avsluttende vurdering av Nikolas Arnesson siterer Munthe Norges Historie under Kong Harald Haarfager og hans mandlige Descendenter (1823–24) av Christian Magnus Falsen:

I 36 Aar beklædte han Bispestolen i Opslo, og havde uophørligen arbeidet paa at vedligeholde Borgerkrigen i Norge, samt foranlediget utallige Menneskers Død og Ulykke, for at kunne forøge sin egen Anseelse, ved at gjøre sig nødvendig, for Partie-Høvdingerne. Hans særdeles Had til Birkebenerne havde ingen anden Grund, end den, at der i Spidsen for dette Partie stode Mænd, som Sverre, Hakon Galin og Hakon Hakonssøn, der havde formegen Kraft hos dem selv til at være blotte Midler i en opblæst og egennyttig Geistligheds Hænder (Berg et al. 1833–39, b. 1, 303).

Andre historikere har ment at bisp Nikolas må ha hatt betydelige åndsevner, siden han så lenge kunne beholde sin sentrale stilling både som kirkeleder og i rikshistoriske forhandlinger. Likevel er det ingen som vil rose hans karakter. I sin kirkehistorie har Rudolf Keyser i kapittel 27 gitt en samlet karakteristikk av Nikolas Arnesson:

Nikolaus var […] paa Fæderne af en mægtig Høvdingeæt i Fyrdafylke og paa Møderne af svensk Kongeæt samt dertilmed Halvbroder til Kong Inge Haraldssøn. Han stod følgelig ved sin Byrd i den nærmeste Forbindelse med de ypperste Ætter baade i Norge og i Sverige, og var saa at sige født til at indtage en iøinefaldende Plads blandt Norges raadende Stormænd. Hans Aandsgaver maa ganske vist have været udmærkede; derom vidner mangfoldige Træk i hans Levnetsløb. Men han brugte dem samvittighedsløst som Redskaber for en æresyg, hevngjerrig, falsk og underfundig Aands Indskydelser, og han blev en Forbandelse for sit Fædreneland, hvis Hæder han kunde være bleven (Keyser 1856–58, b. 1, 281–82).

Også P.A. Munch gir et blandet bilde av denne historiske personen. Han beskrives som troløs, listig og intrigant. Men det finnes formildende omstendigheter. Bispen kan især i siste del av sin levetid sies å ha vært en fortidsmann, det vil si en som med hele sin sjel omfattet andre ideer enn dem som var gjeldende omkring ham. Derfor bør man være

noget skaansom med Bedømmelsen af hans Ferd. For ham fremstillede sig den Tingenes Orden, han ønskede gjennemført, som det Rette eller i det mindste det Ønskeligste, og hans Fejl var ej saa meget, at han stræbte derefter, som at han for at opnaa det ansaa ethvert Middel tilladeligt (Munch 1852–59, b. 4:1, 710–11).

Det tvetydige inntrykket man får av Nikolas Arnesson og den rollen han spilte i en urolig tid av Norges historie, gjorde ham til en attraktiv skikkelse også i skjønnlitteraturen ved midten av 1800-tallet. I et arbeid utgitt i 1967 (egentlig skrevet som hovedoppgave ved Universitetet i Oslo i 1958) har Erling Bråstad trukket frem en mindre kjent litterær kilde som Ibsen trolig har gjort bruk av i Kongs-Emnerne, nemlig den første norske historiske romanen, Bergens Sommer : romantisk Skildring fra Slutningen af det tolvte Aarhundrede, som kom ut i Kristiania i 1849 under pseudonymet Aslak Elg. Forfatteren Jacob Vetlesen (1810–74) ble Ibsen trolig kjent med på sangerstevnet i Arendal i juni 1859, hvor Vetlesen i egenskap av byfogd var en sentral deltager (jf. HFL 6, 110–11; Bråstad 1967, 199).

Romanen forteller om strider mellom baglere og birkebeinere i og omkring Bergen sommeren 1198, og om både historiske og fiktive personer og hendelser. Kong Sverre og bisp Nikolas er ledende skikkelser på hver sin side. Slik bispen fremstilles, er han mer intrigant enn han er i sagaen. Allerede i forordet har forfatteren skildret noen av hans egenskaper og motiver. Nikolas var «udrustet med stor Ærgjerrighed og et dybt indgroet Had til de nye Mænd, der med Sverre havde traadt de gamle Høvdingers helligste Rettigheder under Fødder [noget der] tilskyndede ham til stedsevarende Intriger, og han hvilede aldrig» (Vetlesen 1849, VI). I en roman er det ofte viktig å gi leseren en forestilling om personens fysiske fremtoning, og slik beskrives bispen første gang:

Hans Træk fik et dæmonagtigt Udseende i det matfarvede Lys, og hans blanke, skarptskuende mørke Øine lynede frem under et Par markerede Bryn, der hvælvede sig under hans høie, let furede Pande. Den lige, noget mod Spidsen bøiede Næse tegnede sig skarpt imod et brunt Mundskjæg, der var strøget op til begge Sider (Vetlesen 1849, 15).

At romanens begivenheter er lagt til sommeren 1198 (som i kap. 146–50 av Sverres saga betegnes som «Bergens Sommer»; jf. Aall 1838–39, b. 3, 115), mens handlingen i Kongs-Emnerne finner sted i årene mellom 1218 og 1240, betyr at det kun er Nikolas Arnesson som opptrer i begge verkene. Det kan likevel pekes på en del paralleller i hendelser og personkonstellasjoner som tyder på at romanen har hatt en viss innflytelse på skuespillet.

Bråstad nevner en rekke elementer i Ibsens tekst som kan være lånt fra Bergens Sommer, jf. kommentarer til , og . I kapittel 8 skildrer romanen slaget på Jonsvollen i Bergen, og det går frem at bisp Nikolas flykter fra slaget når det går dårlig med baglerne. Ingen sagaskriver eller historiker nevner at bispen deltok i det slaget, men Ibsen lar den døende Nikolas i tilbakeblikket over sitt liv fortelle om sin redsel i krigssituasjoner: «jeg fristede og prøvede i Slag efter Slag, ved Saltøsund, paa Jonsvoldene den Sommer Baglerne laa i Bergen, – altid faafængt» (HIS 4, ; jf. Vetlesen 1849, 113–32; Bråstad 1967, 198). En fiktiv hovedperson i romanen er Orm Floke, en uekte sønn av kong Sverre, som kongen ikke har visst om. Bisp Nikolas kjenner til ham, fordi han har vært morens skriftefar, og han forsøker å fange Orm, for å få makt over Sverre. Romanen forteller om bispens forhold til Orm, og om Sverres gjensyn med Ragnhild, Orms mor (Vetlesen 1849, 161–70, 300). Dette kan være et forbilde for Ibsens bruk av Ingebjørg, Peters mor, som møter Skule igjen og forteller at Peter er hans sønn. Også hun har tidligere skriftet for Bisp Nikolas (HIS 4, ). Et tredje moment som kan trekkes frem, er sjakkspillet. Romanen omtaler et parti sjakk hvor det kommer noen kommentarer som både gjelder flytting av brikker og refererer til handlingens personer (Vetlesen 1849, 279, 283). Dette motivet finnes også i annen akt i Kongs-Emnerne, hvor Skule Jarl og Bisp Nikolas spiller sjakk (HIS 4, ; jf. Bråstad 1967, 198–99), men Ibsen kan også ha lånt det fra Henrik Hertz’ Svend Dyrings Huus (1837).

I kapittel 7 forteller romanen om en samtale mellom to fornemme kvinner, Thurid, Erling Skamhals’ hustru, og den unge Birgitte, en søster av Philippus Jarl, kong Sverres fiktive fetter og fortrolige. Kvinnene befinner seg oppe på en svalgang hvor de har utsikt ned til mennene i borggården, og de kommenterer mennene og sin situasjon i forhold til dem, blant annet at Birgitte er gjenstand for kongssønnen Sigurd Lavards interesse, mens hun har følelser for Orm Floke. Dette kapitlet kan ha gitt Ibsen ideen til annen scene i første akt av Kongs-Emnerne, «En Hal i Kongsgaarden», hvor tre kvinner, Skules hustru Ragnhild, hans datter Margrete og hans søster Sigrid, finner en plass ved et lavt vindu i hallen. Derfra kan de skue ned på og kommentere det som skjer på tingvollen, hvor de aktuelle kongsemnene og deres respektive tilhengere forhandler om hvem som bør velges til konge (jf. Vetlesen 1849, 98–105; HIS 4, ).

Også et par av Bjørnsons skuespill med emne fra borgerkrigstiden er med på å danne bakgrunnen for Ibsens drama om kampen om Norges trone. Kong Sverre (1861) er et tre akters versdrama med handling fra Oslo i 1194, første akt i bisp Nikolaus’ bolig, annen akt i Oslo kongsgård og siste akt i skogen. Ibsen ledet innstuderingen av dette skuespillet da det ble oppført på Kristiania Norske Theater i 1861, og han har trolig reflektert over bispen som historisk og scenisk aktør. En sammenligning mellom Bjørnsons Nikolaus og Ibsens Nikolas kan gi grunnlag for å hevde at Ibsens bispeskikkelse er mer utstudert og diabolsk og tettere integrert i handlingen. Det er likevel tydelig at Bjørnson har lagt et grunnlag som Ibsen har kunnet utnytte (jf. Freihow 1951, 161–62; Bråstad 1967, 155–56).

Trilogien Sigurd Slembe, som Bjørnson gav ut i 1862, og som etter vanlig oppfatning er et langt mer betydelig verk enn Kong Sverre, ble anmeldt av Ibsen i Illustreret Nyhedsblad 21. desember 1862. Han finner at verket er «beundringsværdigt dramatisk bygget» , men han er i tvil «om det, theatralsk taget, har samme Styrke» (Ibsen 1862a). Med dette sikter Ibsen til at Bjørnson ikke har fokusert på sagaens karakterer og historiens begivenheter. Han har lagt hovedvekten på heltens sjelelige konflikt med seg selv i sin situasjon som isolert individ.

Det er et Menneske, Bjørnson har villet give, udrustet med rige Evner og mægtig Villie, med en ubetvingelig Trang til Daad og med Ret til at handle, – men uforstaaet og stødt tilbage af sin hele Samtid (Ibsen 1862a).

Om stilen Bjørnson har valgt, skriver Ibsen at han har gjort rett i å velge vers for trilogiens første del og prosa for de to andre, uten at dette blir begrunnet nærmere. Viktigere er det at Bjørnson har unnlatt å legge seg etter sagaens språktone. Å søke det tidsbundne ville etter Ibsens skjønn være feil «hvor Digteren, som her, har stillet sig som Opgave at male en til alle Tider gyldig og forstaaelig Sjælekamp» (Ibsen 1862a).

Ibsens store velvilje i denne anmeldelsen røper nok at han selv i arbeidet med kildene til Kongs-Emnerne var opptatt av de samme spørsmålene, og han så berettigelsen i Bjørnsons valg. Det finnes også enkelte likheter i menneskeskildringen. Det tydeligste eksemplet er den islandske skalden Ivar Ingemundsson som i samtalen med Sigurd Slembe i siste del har gitt trekk til Ibsens portrett av Jatgejr Skald i forholdet til Skule Baardssøn (jf. F. Bull et al. 1955–63, b. 4:1, 338; Freihow 1951, 162–64).

Hvis man tar et overblikk over Ibsens fremstilling av de viktigste personene i Kongs-Emnerne på bakgrunn av de historiske og litterære kildene som han sannsynligvis gjorde seg kjent med, er det tydelig at bildet av Haakon Haakonssøn ikke avviker i påfallende grad fra det som tegner seg i de mange stort sett kongevennlige tekstene som omtaler ham, enten de skriver seg fra middelalderen eller 1800-tallet. Derimot har dikteren foretatt betydelige rokeringer når det gjelder jarlen og bispen. En rekke av de konfliktskapende initiativene som Sturla Tordsson i sin kongesaga fra 1260-årene anfører med Skule Bårdsson som hovedaktør, blir i Ibsens drama tillagt Bisp Nikolas. Denne typen aktive inngrep kan best oppfattes som dramaturgisk strategi fra dikterens side. Skal Skule Jarls portrett kunne fremstå med noe av den tragiske heltens karaktertrekk, må han gjøres litt mindre intrigant og litt mer storsinnet enn han er blitt i sagaen og i de senere historiske verkene.

For at bildet av borgerkrigstidens intrigemakeri ikke skal gli helt ut av ettertidens synsfelt, må de tvilsomme gjerningene tilskrives andre godt synlige aktører. Slik kan Ibsen ha tenkt; i alle fall har han valgt å bidra til demoniseringen av bispen, som også ifølge de tidligere vitnemålene hadde en og annen uhederlighet å svare for. For at resultatet ikke skulle bli en altfor endimensjonal og renheklet teaterskurk, hvilket lett kunne ha svekket virkningen av Kongs-Emnerne som karakterdrama, har dikteren langt overskredet kildene i å tildele Nikolas Arnessøn personlige ambisjoner og egenskaper i et forsøk på å gjøre figuren troverdig og motivert i all hans glødende ondskap. Også i sin tidligere historiedramatikk, i første rekke i Catilina (1850) og Fru Inger til Østeraad (1857), hadde Ibsen vist at han som dramatiker ikke kunne avkreves full lojalitet overfor kildene. Hans prioritet måtte være den sammenhengen han trengte for å skape et virkningsfullt drama.

SPRÅKFORMEN

Ibsen har stort sett holdt seg til rettskrivningsendringene av 1862, som Knud Knudsen hadde tatt initiativet til. Således har han forlatt dobbeltskrivningen av trykksterk vokal og den understøttende e. Han bruker heller ikke flertallsbøyning av verb, som var ved å dø ut av seg selv, men som ikke ble offisielt avskaffet. I diftonger hadde Knudsen også foreslått å skrive j for i – det ble ikke godkjent av Kirkedepartementet, men anbefalt på det skandinaviske språkmøtet i 1869. Ibsen har tatt ej-diftongen i bruk alt i Kongs-Emnerne.

En ganske påfallende dobbeltskrivning av konsonant etter kort vokal er brukt i førsteutgaven, hvor det står at «Portalen springer opp» , en form som kom inn i bokmålsrettskrivningen først i 1938. Videre står det « al min Tid» og «Sjælesot», som man kunne vente, men samtidig « Slapp hun jernet» . Ibsen bruker til og med dobbelt m i utlyd, «Blodflomm», som ikke har noe mønster utenom i norrønt (f.eks. skǫmed mer ‘skam’). Andre eksempler på dobbeltskrivninger er «Skikk», «Rett», «stellt», «strakk» og «Hyss». I annenutgaven fra 1870 står det derimot «op», «slap», «tak» osv. Ibsen må ha eksperimentert med dobbeltskrivning etter norrønt mønster, men altså forlatt den få år senere.

Innen ordvalg og syntaks er det en del særnorske og sagalignende innslag både i enkeltord og i lengre uttrykk, blant annet «hver Mand» (i betydningen ‘alle’) og «paa lange Tider», om ikke en så gjennomført sagapastisj som i Hærmændene paa Helgeland 1858. Et syntaktisk trekk med norrønt mønster er spiss-stillingen av andre ledd enn subjektet: «Bedst kan jeg selv vidne det», «Ikke vil jeg her granske nøjere», «bittert har jeg lidt», «Ringe var Haakons Magt dengang», «Utrygt tyktes det mig», «Kort blev Vargbælgernes Saga».

Allitterasjoner forekommer ( «Vær som Fjeld og Flint», «Værn og Værge», «Stene og Stubber»), men ikke påfallende ofte. Et prakteksempel i hele Ibsens produksjon gir likevel Bisp Nikolas’ gjenferd:

Gaar til sin Gjerning de norske Mænd

Viljeløst vimrende, ved ej hvorhen, –

Skrukker sig Hjerterne, smyger sig Sindene,

Veke, som vaggende Vidjer for Vindene, –

(HIS 4, )

Enkelte steder kan det virke som Ibsen tyr til svenske detaljer for å forsterke sagakoloritten, jf. «rygtbar». Det kan tenkes at dette fra Ibsens side hører til et innslag av folkemålsord uten norrøn motsvarighet: «Tvi vorde», «Bislag», «omraade mig», «dagstødt», «Benvej», «Kjendinger».

En ordtype med et sterkt mønster i norrønt er tallrike adjektiver og adverb med privativprefikset u-, for eksempel er slíkt úsitjanda ‘slikt kan man ikke sitte og se på’ og harla úkysslig ‘svært lite pen’ (om kvinne). I Kongs-Emnerne finnes mange eksempler: uklogt, utrygt, urettelig, ugjørlig, uskadelig, utænkeligt, usvigelige, uhørt, uryggelig, uforvarende m.fl. Selv om flertallet av slike ord finnes i samtidig dansk eller norsk og bare til dels har motsvarighet i norrønt (f.eks. uryggelig), kan det tenkes at selve valget av u-ord til sammen er ment å gi en sagalignende virkning.

VERSIFIKASJONEN

Den arkaiserende prosastilen suppleres med noen få innslag av strofiske vers som forsterker tidskoloritten. Både Margretes vuggesang og Jatgejrs «kvad» til kong Skule forener elementer fra norrøne versemål og fra middelalderverset, to verssystemer som i virkeligheten var klart adskilte. De norrøne versemålene var allittererende og hadde klare regler for hvor stavrimene skulle befinne seg. Middelalderverset derimot hadde enderim, og verslinjene ble organisert i slagrekker (basert på antall trykksterke stavelser i verslinjene). Fireslagsrekken var dominerende, men den forekom ofte i kombinasjon med treslagsrekker, som i folkevisene.

Margretes vuggesang og Jatgejrs «kvad» er formelt sett middelaldervers. «Kvadet» er en firlinjet balladestrofe, med trykkfordeling 4 + 3 + 4 + 3 og balladerim (x|X a|A)²:

Kong Skule skred over Dovreskard

Med tusinde Svende paa Ski;

Gudbrandsdølerne græd for Grid

Og kjøbte med Sølv sig fri.

(HIS 4, )

Vuggesangen har formen til den halverte Hildebrandstrofen, bi ('7 '6)² (X a)²:

Nu løftes Laft og Lofte

Til Stjernehvælven blaa;

Nu flyver lille Haakon

Med Drømmevinger paa.

(HIS 4, )

Strofetypen er svært utbredt. Vanligvis er den gjennomrimet, men her forekommer den med balladerim. Hildebrandstrofen stammer fra senmiddelalderen, altså fra 100 til 200 år etter tidspunktet for handlingen i Kongs-Emnerne, og er en jambifisert form av den tidligere Nibelungenstrofen ( bi+- ('7 '6)² ('7 '6)² (X a)² (X b)²). Mens versgangen i Nibelungenstrofen var uregelmessig, veksler den i Hildebrandstrofen jevnt mellom trykksterke og trykksvake stavelser.

Bruken av bokstavrim i «kvadet», « Gudbrandsdølerne græd for Grid» (HIS 4, ), og i vuggesangen, «Nu løftes Laft og Lofte» (), gir assosiasjoner til de norrøne stavrimene, selv om forekomsten og plasseringen av rimene er svært fri hos Ibsen. Det forekommer både balladeaktige formuleringer, «Det var den hellige Faste-Uge; Birkebejnerhæren kom» (), og norrøne ord som «Grid». De strofiske versene bidrar dermed til å gi verket en middelaldersk tidskoloritt, men de er ikke historisk korrekte former fra tidsepoken.

I verkets dialog forekommer én eneste sekvens på vers. Det er der Bisp Nikolas’ gjenferd, som etter å ha presentert seg for kong Skule som «Sendebud fra det ældste Kongs-Emne i Verden» (HIS 4, ), slår over til knittelvers. I middelalderens og humanismens skuespill snakket alle i knittelvers. Dette gjaldt også djevelen, som var en dramatisk arketype. Hans kamp mot det gode førte til gjentatte nederlag, og det var en stadig folkeforlystelse å se ham utsatt for hån og pryl (jf. Smith 1883, «Djævelen og Narren i Skuespillet»). Han ble dermed ikke bare en skremmende, men også en komisk figur. Som sådan måtte han betjene seg av det grove og vulgære språk, i motsetning til de gode menneskers sømmelige tale. Knittelens stiltone er folkelig, btargetesk og satirisk, og egner seg derfor godt som djevelens versemål også i det moderne dramaet. Versets rommelighet gir dessuten god plass til den demoniske, munnrappe argumentasjon:

Skaldskab? Ja, og en Mængde Latin!

Før var jeg ingen stiv Latiner, som Du mindes;

Nu tvivler jeg paa, at en stivere findes.

For at række dernede et passeligt Trin,

Ja, næsten bare for at slippe derind,

Er det hartad nødvendigt at lære Latin.

Og En maa jo gaa fremad, naar til Gjestebudsbord

En sidder hver Dag med slig Lærdom stor, –

Halvhundred, som her lod sig Paver kalde,

Femhundred Kardinaler og syvtusind Skalde.

(HIS 4, )

Ibsens valg av versemål kan ha vært inspirert av Johann Wolfgang Goethe og Johan Ludvig Heiberg, som lar Mephistopheles snakke i knittelvers i henholdsvis Faust (1808–32) og En Sjæl efter Døden (1840). En samlet vershistorisk fremstilling av Ibsens versdramatikk foreligger i Fafner 2007. Deler av HIS’ vershistoriske omtale av Kongs-Emnerne kan gjenfinnes i denne publikasjonen.

TILBLIVELSE

I brev til Jens Braage Halvorsen 18. juni 1889 fra München skriver Ibsen som svar på noen spørsmål fra bibliografen om hans arbeid som kunstmaler at han i 1860 hadde måttet legge fra seg malerkunsten. Grunnen var at forberedelsene til Kjærlighedens Komedie og Kongs-Emnerne på den tiden hadde lagt beslag på ham. Imidlertid vet Halvorsen å fortelle at den opprinnelige planen til Kongs-Emnerne og de første studiene i det aktuelle stoffet kan tidfestes til sommeren 1858 (HFL 3, 43). John Paulsen hevder, med Ibsen som muntlig kilde, at dikteren unnfanget ideen som dramaet er bygget på, «da han som ungt menneske første gang læste Munchs ‹Det norske folks historie›» (Paulsen 1900, 16), det vil si tidligst i 1857, da tredje bind av P.A. Munchs historieverk kom ut.

Det tok tid før Ibsen kom ordentlig i gang med skrivingen. Slutten av 1850-årene og enda mer begynnelsen på 1860-årene var en vanskelig tid for ham. Driften av Kristiania Norske Theater krevde sitt, og inntektene var langt fra tilfredsstillende. Våren 1862 måtte teateret innstille. Med en ytterst problematisk økonomi hadde Ibsen ikke lett for å konsentrere seg om større diktverk. Han måtte prioritere anmeldelser og korte tekster som raskt kunne komme på trykk og gi inntekter. Dessuten valgte han å fullføre arbeidet med Kjærlighedens Komedie, men da dette skuespillet kom ut mot slutten av 1862, førte ikke det til noen bedring av situasjonen. Han var også beskjeftiget med innsamling av folkeminner, men det gav heller ikke noe stort utbytte. I 1863 ble han invitert til å være med på en sangerfest i Bergen, og denne turen og opplevelsene på festen ble en oppmuntring som fikk betydning for dikteren. Han traff flere venner, først og fremst Bjørnson, som var takknemlig for det Ibsen hadde gjort med sin oppsetning av Kong Sverre og sin anmeldelse av Sigurd Slembe, og som gav ham ny tro på seg selv og sine evner som dramatiker. Tilbake i Kristiania i juni tok han frem planen om et historisk skuespill igjen, og nå gikk det uvanlig raskt; ifølge Halvorsen ble det skrevet «i Løbet af to Maaneder Sommeren 1863, efterat Forf. var kommen tilbage til Kristiania fra Sangerfesten i Bergen» (HFL 3, 43). Til sin biograf Henrik Jæger kunne Ibsen et kvart århundre senere fortelle om hvor fort han arbeidet denne gangen: «Det store værk blev støbt i en eneste støbning, og saa hurtig og let formede stoffet sig, at det hele blev færdig paa sex uger» (Jæger 1888, 149). Den første gangen offentligheten fikk vite at Ibsen var i gang med et slikt verk, var da Paul Botten-Hansen 19. juli 1863 i sin avis Illustreret Nyhedsblad gav ut den første biografien om Ibsen som kom på trykk. Her ble det opplyst at han for tiden var beskjeftiget med et nytt sagastykke fra Norges middelalder.

Clemens Petersen, den ledende danske kritikeren i det meste av 1860-årene, hadde 18. juli 1863 for første gang anmeldt et skuespill av Ibsen, nemlig Kjærlighedens Komedie. Petersen hadde lite positivt å si om stykket; ikke minst var han kritisk til Ibsens rimteknikk. Likevel skriver han at verset er en naturgave hos denne dikteren. Faktisk hevder han at versformen er den eneste som kan være et naturlig uttrykk for Ibsens begavelse (jf. Hamre 1945, 119). Tre uker senere går det et brev fra Ibsen til den danske kritikeren, hvor han blant annet kommer inn på anmeldelsen, og på indirekte vis tar til motmæle på det punktet som gjelder versformen som naturgave: «Jeg skriver nu paa et historisk Skuespil i 5 Akter, – men i Prosa, jeg kan ikke skrive det i Vers» (10. august 1863). Denne knappe kommentaren, som vi kan betrakte som et forsøk på å forebygge Petersens irettesettelser av formvalget, er det eneste samtidige vitnesbyrdet fra dikterens hånd om at han er i ferd med å skrive det dramaet som ble Kongs-Emnerne.

I Bibliografiske oplysninger til Henrik Ibsens samlede værker angir Halvorsen skrivetiden til «6–8 Uger om Sommeren 1863», og tilføyer:

Ved denne Lejlighed var der hos Digteren ingen Famlen længer, Skuespillet var bygget færdigt op i hans Tanke og Fantasi, før Nedskrivningen begyndte, i September Maaned allerede gik Manuskriptet til Sætteriet (Halvorsen 1901, 15).

UTGIVELSE

Denne gangen gikk det uvanlig raskt å finne en forlegger som ville gi ut det nyskrevne verket. I brev fra Dresden 12. februar 1870 til Frederik Hegel om forlagsretten til Kongs-Emnerne forteller Ibsen om hvordan han inngikk avtale med forleggeren Johan Dahl om utgivelse av sitt nye skuespill:

En af de første Dage i September Maaned 1863 mødte jeg, med Renskriften till «Kongs-Emnerne» under Armen, Johan Dahl paa Gaden i Christiania, fortalte ham at jeg havde skrevet et nyt historisk Skuespil og tilbød ham samme i Forlag. Hertill erklærede Dahl sig strax villig og indgik ligeledes uden Indvending paa mit Forlangende om et Honorar af 150 Sp d for 1 ste Opplag. Dahl modtog Manuscriptet, Trykkningen paabegyndte ufortøvet, og den 15 de s: M: underskrev jeg i Dahls Boglade Kontrakten, ifølge hvilken jeg erholdt en Vexel paa 150 Sp d, betalbar i den norske Kreditbank.

Kontrakten (som er gjengitt i Ibsen 1979–81, b. 1, 97) spesifiserer vilkårene, som foruten honorarets størrelse gjelder en bestemmelse om korrekturlesning og antall frieksemplarer. I en notis i Illustreret Nyhedsblad 20. september 1863, hvor det blir opplyst at Kongs-Emnerne er antatt til oppførelse på Christiania Theater, nevnes det også at stykket vil komme ut til jul på Johan Dahls forlag. At det var Johan Dahl som ble forlegger for førsteutgaven av Kongs-Emnerne, var neppe så tilfeldig som Ibsens fortelling kan tyde på. I november 1862 hadde han inngått en avtale med Dahl om at denne skulle være forlegger for en samling av sagn, mest fra Nordfjord og Sunnmøre, som Ibsen bragte med seg tilbake fra innsamlingsferden sommeren 1862 (jf. HU 19, 78). Av uklare grunner kom samlingen aldri ut (noen få sagn er senere trykt i HU 19, 86–126). Det var derfor nærliggende for Ibsen å la Dahl få forlagsretten til Kongs-Emnerne i stedet (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 106).

Illustreret Nyhedsblad, som ble redigert av Ibsens gode venn Paul Botten-Hansen, holdt publikum underrettet om det nye sagaskuespillet i en notis 1. november 1863: «Paa Johan Dahls Forlag er idag udkommet Kongs-Emnerne. Historisk Skuespil i fem Akter af Henr. Ibsen. 217 S. 8, foruden et Musikbilag, Margaretes [sic] Vuggesang, komponeret af Emma Dahl» (Anonym 1863a). Emma Dahl var forleggerens hustru – hun har også satt musikk til flere av Bjørnsons dikt. At utgivelsen skjedde 1. november, skal ikke oppfattes bokstavelig. Ibsen kunne nemlig allerede 26. oktober sende et eksemplar av sitt nye skuespill til sjefen for Det kongelige Theater i København.

Johan Dahl (1807–77) var født i København, opplært i Gyldendalske Boghandel, og kom til Kristiania som medhjelper i J.W. Cappelens bokhandel i 1829. I 1832 etablerte han sin egen bokhandel og begynte tidlig med forlagsvirksomhet. Hans betydning var stor i 1830- og -40-årene, men etter hvert som flere bokhandlere og forleggere startet opp, fikk Dahl økonomiske problemer. Som forlegger var han ikke ensidig opptatt av utgivelsenes merkantile muligheter, og han var ansett for å være generøs overfor forfatterne. Av Ibsens bøker var det bare Kongs-Emnerne som kom på Johan Dahls forlag. På denne tiden var det ikke vanlig at et norsk skjønnlitterært verk kom i flere enn ett opplag, og det var sjelden behov for å bruke skriftlige kontrakter. Det var således ikke forleggeren, men forfatteren som utformet kontrakten om salget av forlagsretten til Kongs-Emnerne (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 106; se for øvrig HIS 12k, 650).

Trykking, korrekturlesning og innbinding gikk raskt unna, og boken, som på tittelsiden har 1864 som utgivelsesår, forelå i slutten av oktober 1863 (jf. HFL 3, 43; Halvorsen 1901, 15). Angående opplagets størrelse oppgir kildene to ulike tall. I brevet til Hegel av 12. februar 1870 skriver Ibsen at han av boktrykker J.Chr. Gundersen har fått opplyst at boken ble trykt i 1750 eksemplarer – et antall som «udgjorde mere end to sædvanlige Opplag i Norge paa den Tid». Imidlertid skriver Arthur Thuesen at dette må bero på en feilerindring eller misforståelse hos Ibsen. Han har selv sett i den gamle protokollen i J.Chr. Gundersens boktrykkeri at Kongs-Emnerne ble trykt i 1250 eksemplarer. Prisen for et uinnbundet eksemplar var 90 skilling, dvs. tre kroner (jf. Thuesen 1925, 13–14).

Salget var i første omgang skuffende (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 107). Noen år senere, da Ibsen hadde kommet med sine to dramatiske dikt, Brand og Peer Gynt, kom Johan Dahl på den tanken at han kunne selge restopplaget og forlagsretten til Hegel, som nå var Ibsens forlegger. Forhandlingen mellom Dahl og Hegel skjedde under forutsetning av at Ibsen ville godkjenne salget. Nå viste det seg at kontrakten som på Ibsens initiativ var blitt satt opp med Dahl, ikke inneholdt noen bestemmelse om at dens gyldighet var begrenset til ett opplag. Ifølge kontrakten gjaldt salget «Forlagsretten til mit Skuespil ‹Kongs-Emnerne›» (Ibsen 1979–81, b. 1, 97). Ibsen hadde i et brev til Hegel av 20. august 1868 nevnt at han hadde nye planer med Kongs-Emnerne, noe som forutsatte en viss assistanse fra Hegels side. Mottagelsen av skuespillet i 1863–64 hadde vært gunstig, skriver Ibsen, og det at det ikke var blitt antatt til oppførelse ved Det kongelige Theater våren 1864, måtte tilskrives den omstendigheten at dette var midt under Danmarks krig med Preussen. Uttalelsen av teaterets sensor Carsten Hauch hadde nemlig vært «over al Maade anerkjendende». Han hadde også pekt på at språket måtte rettes på. (Egentlig hadde Hauch dessuten fremført alvorlige innvendinger mot stykket, og disse hadde teatersjef Frederik Tillisch gjort til sine i begrunnelsen for refusjonen, jf. HIS 12k, 372; jf. også nedenfor, under Oppførelse). Straks språket er rettet, vil Ibsen innlevere skuespillet til teatrene i København og Stockholm. Dermed kom et spørsmål til Hegel: «Skulde nu Stykket ivinter paa disse Steder blive spillet, saa turde denne Omstændighed maaske være gunstig for en ny Udgave?!» Ibsen må ha gått ut fra at den videre forlagsretten til dette skuespillet var hans, og at han stod fritt til å selge den til sin nye forlegger. Imidlertid var ikke tiden inne for en ny utgave av Kongs-Emnerne, siden det var en god del igjen av førsteopplaget.

Kontraktens uklarhet førte til en del brevveksling, og Ibsen overlot til Hegel å forhandle med Dahl (Thuesen 1925, 9). Den 27. desember 1869 skriver Johan Dahl til Hegel:

Den juridiske Ret til at gjøre med Forlaget hvad jeg vil er upaatvivlelig paa min Side efter det Ibsenske Brev, men den moralske kan der vel være Spørgsmaal om da jeg troer at hverken Ibsen eller jeg havde Anelse om at et nyt Oplag muligt kunde tænkes paa. Da den udkom var Afsætningen kun ringe og det er først efter at Ibsen ved Brand fik et Navn fra Danmark at der ogsaa blev en livligere Afsætning paa Kongsemnerne (sitert etter Tveterås 1950–96, b. 2, 108).

Hverken Hegel eller Ibsen ønsket å støte Dahl. Ibsen skriver i brevet til Hegel 12. februar 1870: «Jeg holder meget af Dahl, og anser ham i hans inderste Væsen for en Hædersmand. Men mine Forholde er ikke saadanne at jeg kan forsvare at fravige min ubestridelige Rett lige over for ham.» Hegel var den som bragte saken til avslutning. Den 22. mars 1870 kom han med sitt tilbud om at Dahl skulle få en erstatning for å overlate forlagsretten til Gyldendal, noe Dahl godtok:

For at vise Dem min gode Villie til saa meget som muligt at tilfredsstille Dem, er jeg saa fri at foreslaa, at jeg for de c. 90 Ex. af Kongsemnerne og for Contracten med Deres Paategning erlægger 200 Rdl. (100 Sp.) (sitert etter Tveterås 1950–96, b. 2, 109–10).

Allerede 25. januar 1870, to måneder før avtalen mellom Hegel og Dahl var klar, gikk Ibsen i brev til Hegel ut fra at forlagsretten til Kongs-Emnerne var gått over til den danske forleggeren. Ibsen vil nå med tanke på en ny utgave gjennomse og rette teksten, og han vil vite hvordan Hegel ser på de nye rettskrivningsreglene som var blitt vedtatt på språkmøtet i Stockholm i 1869, med ham selv til stede (jf. HIS 12, 375; 12k, 480–82). Angående rettskrivningsreformen hadde Hegel ingen innvending, og da Gyldendal sendte ut annen utgave i november 1870, var det med å i stedet for aa og med liten forbokstav i substantivene. Opplaget var på 1575 eksemplarer, og Ibsen fikk et honorar på 200 spesidaler. Et par år senere var også dette opplaget utsolgt, og et tredje måtte trykkes (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 110). Når Halvdan Koht i sin innledning til Kongs-Emnerne i Hundreårsutgaven i 1928 skriver at ingen andre av Ibsens bøker er blitt trykt i så mange opplag og eksemplarer som denne, inkluderer han nok både originalutgaver og oversettelser helt frem til 1928 (jf. HU 5, 17).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Den første anmeldelsen av Kongs-Emnerne stod på trykk i Aftenbladet 18. november 1863 og var skrevet av Ditmar Meidell. Han peker på at Ibsen har god innsikt i scenens krav, og dette kommer tydelig frem i en del opptrinn som har sterk scenisk virkning. Det gjelder blant annet åpningsscenen foran Kristkirken i Bergen og den følgende scenen med de tre kvinnene som gjennom et vindu er vitne til valget av Norges konge som skjer nede på tingvollen, utenfor scenen. Kvinnene gir løpende informasjon om forhandlingenes gang, samtidig som de røper sin karakter og sine følelser for de rivaliserende kongsemnene. Også scenen med Haakon og Margretes bryllup roses av anmelderen. Den har en virkningsfull stigning fra den begynnende ordvekslingen mellom jarlens og kongens tilhengere til Bisp Nikolas’ forsøk på å få Skule til å tvile på Haakons fødselsrett til tronen. Det er denne teknikken med stigning og i det hele tatt dramaets spenning som vokser fra begynnelse til slutt, som er dets styrke. Samtidig synes Meidell at Ibsen er for beregnende, for mye opptatt av å skape effekter. Ikke sjelden blir virkemidlene litt for grove. Det gjelder for eksempel scenen i granskogen ovenfor Nidaros i siste akt, hvor tåken letter og en skinnende komet kommer til syne og oppfattes av Skule som et gloende sverd på himmelen – like etter opptrer Bisp Nikolas’ gjenferd. Han hevder at dette er utvendige effekter, og at mye av det som skjer, ikke er psykologisk overbevisende (Meidell 1863b; jf. Hamre 1945, 122).

Den grundigste avisanmeldelsen av Kongs-Emnerne ble trykt i Morgenbladet i tre deler (14., 21. og 24. januar 1864). Den anonyme forfatteren var Marcus Jacob Monrad (jf. HFL 4, 97). Det er en overveiende positiv vurdering Monrad gir uttrykk for. Når man velger å fremstille viktige rikspolitiske begivenheter over et så langt tidsrom som fra 1218 til 1240, kan det medføre et behov for ny eksposisjon for hver handlingsdel, noe som kan innebære betenkelige avbrudd i handlingsgangen. Han synes imidlertid at forfatteren har klart å unngå dette, siden handlingen henger noenlunde godt sammen gjennom de fem aktene. Noen friheter har forfatteren tatt seg, for eksempel er de to riksmøtene i Bergen i 1218 og 1223 slått sammen til ett. Slike ting vil anmelderen ikke tillegge noen betydning. Det viktige er «at den rette historiske Kolorit er bevaret, og i denne Henseende forekommer Stykket os idethele at fortjene Roes» . Han finner at det har sin styrke på det psykologisk-moralske området, at det «fornemmelig [er] et Charakteer-Stykke». Hovedpersonene Haakon og Skule er ifølge Monrad «vellykkede historiske Portræter», hvilket særlig gjelder den siste. Mens Haakon, som Skules motstander, fremtrer som det rette og ekte kongsemnet, utstyrt med «en aldeles urokkelig Tro paa sin Ret og paa sit Kald», har Skule med sine i og for seg glimrende egenskaper ingen idé som kan føre til avgjørende ofre:

han tør aldrig handle afgjørende, men tager stedse Hensyn og søger stedse at holde sig en Udvei aaben; derfor afbrydes Spidsen af alle hans Beslutninger og Alt maa tilsidst mislykkes for ham (Monrad 1864).

Monrad bruker mye plass på å tegne et bilde av Skule som en tviler, en som vakler mellom det gode og det onde. Skal han utføre en handling, må han anspores og støttes utenfra. Denne oppgaven deler Bisp Nikolas, som på et vis utgjør den åndelige siden av Skules karakter, med den unge presten Peter, Skules sønn, som representerer den fysiske siden, slik Monrad ser det: «Den Ene indblæser ham Motiverne til hans onde Handlinger […] den Anden bliver Midlet til Handlingernes Udførelse» (Monrad 1864). Stort sett finner anmelderen en mønsterverdig klarhet i den psykologiske motiveringen av Skules adferd. Bare når det gjelder det avgjørende vendepunktet mot slutten, beklager han at det ikke blir tilstrekkelig belyst.

Større vekt legger Monrad på en innvending som gjelder scenen med Bisp Nikolas’ gjenferd:

man taaler neppe at see et Spøgelse saa aldeles hjemme og ligesom rodfæstet midt i Realitetens Verden; saadanne overnaturlige Aabenbarelser maa kun vise sig som enkelte Glimt eller idetmindste stilles i en egen Tryllebelysning eller omgives med et Skjær af Tvetydighed (Monrad 1864).

Som eksempel på en vellykket litterær åpenbaring nevner han scenen med Auden i Oehlenschlägers Hakon Jarl.

Ibsen er etter Monrads skjønn flink til å legge sine personer ord i munnen som er i samsvar med deres karakter og med situasjonen de taler i. Han har bare funnet noen få unntak fra dette. Det gjelder for eksempel Haakons første og siste replikk i skuespillet. I det første tilfellet blir Haakon oppfordret til å be til Gud mens moren bærer jernbyrden, men han svarer: «Behøves ikke; jeg er viss paa ham» (HIS 4, ). Anmelderen synes dette er støtende irreligiøst – alle mennesker bør føle trang til å be, særlig i betydningsfulle øyeblikk. I det andre tilfellet sier Haakon, etter at Skule er falt, at det var en gåte ved ham. Da han blir bedt om å utdype dette, svarer han: «Skule Baardssøn var Guds Stedbarn paa Jorden; det var Gaaden ved ham» (). Til dette har Monrad den innvendingen at Gud ikke har noen stebarn, «uden de, som selv gjøre sig dertil» (Monrad 1864).

Det viktigste ankepunktet Monrad har mot «dette idethele vellykkede Arbeide», gjelder prosaformen. Han ser det som en moderne uskikk at et historisk skuespill på dette nivået viser seg i prosaisk drakt:

I det historiske Drama skulle vi jo i Regelen være løftede over det Hverdagsligt-Reelle; der spilles paa en Skueplads, der ligger høiere, end den, hvorpaa vi, Tilskuerne, med vore sædvanlige Tanker og Idrætter befinde os (Monrad 1864).

Å la personene på en slik scene tale et metrisk språk er et vesentlig virkemiddel til å skape en sann og harmonisk illusjon av historien. Derimot er det etter Monrads oppfatning «en ganske falsk Tanke at ville forhøie Illusionen ved at lade Heltene tale i Prosa, fordi de nemlig have talt saa i Virkeligheden» . Ibsen har tidligere vist at han behersker verskunsten, og anmelderen formoder at en av grunnene til at han denne gang har valgt prosa, er at han ikke stoler på at skuespillerne ved Christiania Theater, etter å ha spilt så mange vaudeviller og franske konversasjonsstykker, evner å uttale versene slik det skal gjøres. Diktverkets språk er ellers overveiende rent og godt, men Monrad liker dårlig at verbenes entallsform blir gjennomført også i flertall. Det er vanlig i dagligtalen, men det må anses forkastelig i høyere stil. Et slikt trekk kan være et tegn på «en indbrydende Sølv- eller Kobber-Alder i Literaturen». Dette er likevel småting, medgir anmelderen. Ibsen viser seg i stigende grad som en god forfatter. Kongs-Emnerne må uten tvil betraktes som «en sand Berigelse for vor Literatur» (Monrad 1864).

I Dansk Maanedsskrift kom det allerede i februarheftet 1864 en anmeldelse, skrevet av litteraturhistorikeren Carl Rosenberg. I tillegg til Kongs-Emnerne tar han for seg Andreas Munchs Hertug Skule og Ibsens Kjærlighedens Komedie, og han peker på at det for tiden kan se ut som om Norge er i ferd med å ta luven fra Danmark når det gjelder dramatisk litteratur. En sammenligning mellom Munchs og Ibsens måte å bruke det samme historiske stoffet på faller klart ut til Ibsens fordel. Han går den historiske virkeligheten langt nærmere inn på livet, og han holder seg i det vesentlige til den politiske motsetningen mellom hovedpersonene og viser hvordan den har vokst gradvis, helt fra eksposisjonsscenen med Inga fra Vartejgs jernbyrd – en scene «der udmærker sig ved en storartet og gribende Virkning» (Rosenberg 1864, 114). Rivaliseringen mellom de to ledende pretendentene blir integrert i sinn og adferd:

Det historisk Betydningsfulde i Striden lægges altsaa ikke Læseren paa Sinde ved blot Omtale, men det gjennemtrænger de stridende Personer, bliver til et Hovedmotiv i Handlingen og i det Tragiskes Udvikling (Rosenberg 1864, 115).

Det hele er storartet og dypsindig anlagt. De viktigste personene trer frem «som marvfulde, store Skikkelser, med Lidenskabens Højhed og Inderlighed». Skule er på den ene siden besatt av et opphøyet mål, men på den andre siden hemmet av tvilen på sin rett, og dette er «den interessante psychologiske Opgave, Digteren har stillet sig og som han har løst paa en saadan Maade, at man ræddes for Mandens Skjæbne og Skyld og lider med ham» (1864, 114). Kritikeren vil ikke ubetinget rose alle karakterene. Han mener at dikteren har gått for langt i å «gjøre Stykkets Skurk til et sandt Vrængebillede af Afskyelighed» (1864, 115). Bisp Nikolas er blitt en djevel i menneskeskikkelse, og den redselen som dikteren har ønsket å fremkalle, «slaar over i Modbydelighed: man staar ligeoverfor noget Fortrukkent og derfor Uskjønt». Dette gjør at leseren ikke tror på det. Også bispens gjenferd er det vanskelig å forholde seg til, fordi man hele tiden har beveget seg «paa den fasteste Virkeligheds Grund og i klart historisk Lys» (1864, 116).

I stilen kan Ibsen virke hardere enn for eksempel Bjørnson, som har mer av det klangfulle og følelsesfulle. Ibsen er ute etter en annen type effekt, og det hender at det leder ham på ville veier. I skogsscenen mot slutten av skuespillet, hvor Skule er fredløs og nødlidende, sier han: «Jeg er sulten! Laa her en Ulv og gnog paa min Moders Lig, jeg slogs med ham om det» (HIS 4, ). Dette betegner Rosenberg som «fransk Romansnak og en Trivialitet». I en annen scene hvor Skules hustru ved sine uttalelser om Haakon provoserer birkebeinerne, blir hun tatt i forsvar av sin datter, Haakons dronning, som sier: «Hatten af for en Hustrus Sorg!» (), en platt talemåte som ikke passer så godt i den aktuelle situasjonen, og som kritikeren regner som «Fejl» (1864, 116). Likevel er Kongs-Emnerne «et storladent Værk, som efterlader et alvorligt og stærkt Totalindtryk». Det som mangler, er harmoni, og Rosenberg har en fornemmelse av at dette ikke så mye skyldes mangel på smaksdannelse hos dikteren som det skyldes «Mangel paa en sund og harmonisk Livsanskuelse» (1864, 117).

Den mest kjente av de danske anmelderne som kommenterte Kongs-Emnerne i 1864, var Clemens Petersen. Han skrev en lengre artikkel i danske Fædrelandet 2. april, hvor han åpner med å slå fast at det er mye åndelig dyktighet og mye kunstnerisk sans i stykket. Likevel må han konstatere at det ikke når til en fullstendig hengivelse. Petersen tar til motmæle mot Morgenbladets anmelder, som hadde beklaget dikterens valg av prosa. Bemerkningen at versformen ville ha virket løftende i et skuespill med et slikt emne, beskriver dansken som «kun en Floskel fra en svunden Tids Æstetik». Ibsen har ønsket å legge hovedvekten i det psykologiske, og det er slikt som uttrykkes langt klarere og skarpere i prosa enn i vers. Denne oppfatningen kan nok ha sammenheng med brevet Ibsen hadde skrevet til Clemens Petersen 10. august 1863, etter at denne hadde anmeldt Kjærlighedens Komedie i Fædrelandet 18. juli samme år. Når den oppgaven dikteren har stilt seg denne gangen, i og for seg berettiger valget av prosa, måtte vel Petersen være tilfreds? Imidlertid var ikke dansken lett å gjøre til lags. Ibsens valg av oppgave måtte påtales. Det var uten tvil

en Miskjendelse af hans egen Originalitet, og hvor dygtigt og interessant hans Arbeide end er, vil «det Sidste» dog bestandig mangle. Fra hvilket Synspunkt man end betragter det, viser der sig altsaa noget Tvivlsomt (Petersen 1864).

En dramatiker må ha evnen til å sette sin fantasi i scene, hevder Petersen. Mangler denne evnen, blir resultatet enten episk eller lyrisk i stedet for dramatisk. Åpningsscenen er således «fuldstændig episk, og forsaavidt aldeles utheatralsk». Derimot er den neste scenen, «En Hal i Kongsgaarden», tilrettelagt for scenen «med stor Konst». Gjennom et lavt vindu i forgrunnen kan tre kvinner se ned på tingvollen, hvor forhandlingene mellom de fire kongsemnene finner sted. Kvinnene meddeler hverandre hva de ser:

denne Meddelelse giver i korte, kraftige Træk et slaaende Billede af, hvad der skeer, men tillige aabenbarer hver enkelt Qvinde sit individuelle Forhold til Sagen, og derigjennem sin eiendommelige Charakter ved den Maade, hvorpaa hun gjør Meddelelsen (Petersen 1864).

Imidlertid er heller ikke denne scenen tilstrekkelig dramatisk, etter denne anmelderens syn. Handlingen deles i to aspekter, et episk og et lyrisk. Man får vite hva som foregår på tinget; det er det episke. Og samtidig blir man kjent med de følelsene som tildragelsen utløser i betrakteren i samsvar med vedkommendes karakter; det er det lyriske. Skal karakterskildringen bli dramatisk, må den vise seg som karakterutvikling, et viktig premiss for anmelderen.

Clemens Petersen har flere genreteoretisk funderte innvendinger mot Kongs-Emnerne. De to store gildescenene gir anledning til mange replikker som fremviser karakterinnhold, men de er udramatiske siden karakteren ikke begrunnes.

Man skal see Bevæggrunden stige i Stemning til Beslutning, og Beslutningen stige i Situationen til en bestemt Villie, der kjæmper; fra denne Spids falder Begivenheden som en virkelig Handling, men ogsaa kun saaledes er det, der skeer, virkelig dramatisk (Petersen 1864).

Han siterer et par eksempler fra Bisp Nikolas’ dødsleie i tredje akt, hvor bispen i sine replikker overfor kongen og hertugen redegjør for sine ambisjoner og svakheter gjennom et langt liv. Petersen slår fast at de siterte replikkene ikke er

en plastisk Fremstilling af et Menneske, der lever og rører sig for vore Øine, men en kritisk Opfattelse af ham, og paa mange Punkter, netop hvor Hr. Ibsens Psychologi er allerfinest, kommer dette igjen: den er ikke Poesi, men Kritik (Petersen 1864).

Dikterens oppgave er å vise personen i handling, så er det opp til kritikeren å komme med sin analyse av karakteren.

På grunnlag av en nokså dogmatisk fundert genreteori, hvor især begrepet dramatisk blir konstruert som et ideal Ibsen praktisk talt ikke klarer å realisere i Kongs-Emnerne, kan ikke denne anmelderen gjøre annet enn å legge hovedvekten på innvendingene. Samtidig er det både i begynnelsen av artikkelen og flere steder i gjennomgangen så mange positive bemerkninger om dikterens kunstneriske sans og rikt begavede natur, om dyktig utførelse, om dristighet og om styrke, at Ibsen kunne være tilfreds med Fædrelandets anmeldelse. Dagen etter at artikkelen hadde stått på trykk, 3. april 1864, kom han til København, og blant dem han møtte under sitt opphold her før han reiste videre til Italia, var nettopp Clemens Petersen (jf. HIS 12k, 803). Om de utvekslet synspunkter på skuespillet eller på anmeldelsen, er ikke kjent.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

Ibsen, Henrik. Die Kronprätendenten : historisches Schauspiel in fünf Akten. Nach dem Norwegischen Henrik Ibsen’s. Deutsch von Adolf Strodtmann. Berlin, Paetel, 1872. 218 s.

Ibsen, Henrik. Kuninkaan-alut : historiallinen näytelmä viidessä näytöksessä. Suomensi Ellei [til finsk ved Eliel Aspelin]. Porvoossa, Söderström, 1884. 128 s. (Runotar, 1)

Ibsen, Henrik. Die Kronprätendenten : historisches Schauspiel in 5 Akten. Deutsch von Adolf Strodtmann. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausgabe. Berlin, Fischer, 1889. III, 142 s. (Nordische Bibliothek, 4)

Ibsen, Henrik. Nápadníci trnu : historická činohra o 5 jednáních . P řeložil Jaroslav Vrchlický [oversatt av Jaroslav Vrchlický]. Praha, J. Otto, [189-]. 255 s. (S vˇetová knihovna, čís. 11–13)

Ibsen, Henrik. Die Kronprätendenten : historisches Schauspiel in fünf Aufzügen. Deutsch von M. von Borch. Leipzig, Reclam, [1890]. 136 s. (Universal-Bibliothek, 2724)

Ibsen, Henrik. Ibsen’s prose dramas, 3. Authorised English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott, 1890. XVII, 379 s. Inneholder bl.a. The pretenders, overs. av William Archer

Ibsen, Henrik. Pages d’histoire. Traduction inédite de Ernest Tissot. Paris, A. Savine, 1892. 24 s. Særtrykk av La révue indépendante mensuelle, 22, nr. 63. Inneholder bl.a. utdrag av Kongs-Emnerne

Ibsen, Henrik. Gesammelte Werke, 4. Leipzig, Reclam, [1893]. 95, 136, 99, 99, 92 s. Inneholder bl.a. Die Kronprätendenten, overs. av M. von Borch

Ibsen, Henrik. Les prétendants la couronne. Les guerriers Helgeland. 2. éd. Traduction Jacques Trigant-Geneste. Paris, A. Savine, 1893. 327 s.

Ibsen, Henrik. I pretendi della corona : commedia in quattro atti. Prima traduzione italiana dell’originale norvegese di A.G. Amato [første italienske oversettelse av den norske originalen ved A.G. Amato]. Milano, M. Kantorowicz, 1895. 189 s. (Biblioteca Ibsen)

Ibsen, Henrik. Sobranie so činenij , 3. St. Petersburg, Izdanie I. Jurovskago, 1896. 400 s. Inneholder bl.a. Pretendenty na Koronu, overs. av K.K. Semenova

Ibsen, Henrik. Sämtliche Werke in deutscher Sprache, 3. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, Fischer, [1898]. XXXI, 350 s. Inneholder bl.a. Die Kronprätendenten, overs. av Adolf Strodtmann

Ibsen, Henrik. Bor’ba za prestol : drama v pjati dejstvijach. Perev. s datsko-norvežskago A. i P. Gansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta, 1904. 146 s.

Ibsen, Henrik. Polnoe sobranie so činenij , 3. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Gansen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunta, 1904. 521 s. Inneholder bl.a. Bor’ba za prestol

Ibsen, Henrik. The vikings at Helgeland; The pretenders. With introductions by William Archer, [translated by William Archer]. Copyright ed. London, Heinemann, 1906. XXX, 343 s.

OPPFØRELSE

Vi vet ikke nøyaktig når manuskriptet til Kongs-Emnerne ble innlevert til Christiania Theater – trolig var det i siste halvdel av september 1863. Direksjonen nølte ikke med å anta skuespillet. Illustreret Nyhedsblad gjorde den 20. september kjent at Kongs-Emnerne skulle oppføres på Christiania Theater, og føyet til at «Forfatteren er tilsikret et efter vore literære Forholde usædvanlig høit Honorar» (Anonym 1863c). Den 9. oktober ble stykket lest opp på teateret (NBO TS ark A2 201d). Den 11. oktober ble Julius Midling betalt for utskriving av sufflørboken, og 17. oktober fikk han betaling for utskriving av rollehefter (NBO TS ark A2 36). Samtidig ble rollelisten satt opp. I et notat i direksjonsprotokollen 31. oktober går det frem at Ibsen som forfatter av stykket var blitt anmodet om å assistere ved instruksjonen. Man antok at oppførelsen kunne skje 11. desember, og Ibsen ble bedt om å underrette forleggeren om dette, «saa at Bogen efter vor foreløbige Aftale ikke i forveien kommer i Handelen» (sitert etter Anker 1956b, 130). Teateret ønsket at den sceniske presentasjonen skulle komme før bokutgaven. Ibsens kontrakt med forlegger Johan Dahl var imidlertid allerede signert uten dette vilkåret, og boken forelå sent i oktober 1863.

Den 26. oktober 1863 sendte Ibsen et eksemplar til sjefen for Det kongelige Theater i København, geheimekonferensråd Frederik Tillisch, «med ærbødigst Andragende om at Stykket maa blive antaget til Opførelse». Mens Ibsen ventet på svar fra København, foregikk arbeidet med den forestående oppsetningen på Christiania Theater. Ibsen ble bedt om å stipulere et økonomisk overslag over utgiftene til oppførelsen, snarest mulig ordne med leseprøven, arrangere de mange smårollene for teaterets krefter og føre kontroll med utgiftene. Hvis de oversteg 100 spesidaler, skulle direksjonen konferere med skuespillerkomiteen. Oppførelsen ble gitt en samlet økonomisk ramme på inntil 500 spesidaler. Forfatterhonoraret ble fastslått til ti prosent av hver forestilling stykket oppnådde i inneværende sesong. Hvor høyt honoraret ble, var med andre ord avhengig av publikums interesse. Etter en ny opplesning av dramaet 10. november (NBO TS ark A2 199b) ble produksjonen utsatt. Ny premieredato ble bestemt til 17. januar 1864.

På Det kongelige Theater ble Kongs-Emnerne refusert. I sin begrunnelse for avslaget datert 19. desember 1863 gjorde teatersjef Tillisch teatersensor Hauchs vurdering til sin. Han skriver at man må anerkjenne spor av usedvanlig talent, men han finner at en oppførelse ikke er mulig. Begrunnelsen er sammensatt. Skuespillets større scener ble funnet å være helt formløse: «det er, ligesom flere Scener i hver enkelt af dem vare brudte i Stykker og kastede mellem hverandre.» Rollelisten var for lang – den krevde langt flere skuespillere enn teateret rådde over. Det vises også til at Skule i en av scenene skulle komme inn på scenen til hest, et krav teateret neppe kunne gå med på. Videre hevder teateret at det «egentlige Grundmotiv er forskruet». At en biskop skaper intriger fordi han ikke kan bli konge, minnet mer om «en parisisk Opera […] end om den mandige Rolighed hos de gamle Nordboere» (Agerholm 1910–11, 277).

Teaterets sensor fant også språket problematisk, «endnu galere end hos de andre norsk-norske Nordmænd», i enkelte tilfeller direkte uforståelig. Han trekker frem flere eksempler: «længter – […] at falde sig slig – […] et Stup – […] Laft og Lafte [sic] (jeg veed ikke, hvad det skal sige) – gaae bent paa – […] at sætte paa Sprang» . Han antok at dette var ord hentet fra «forskjellige Bondedialekter, der nu ere optagne af de norske Forfattere for i en Hast at faa et Sprog, afvigende fra det Danske» (Agerholm 1910–11, 277). En oversettelse ville være nødvendig, særlig på et teater som hadde som oppgave å verne om språkets renhet.

På Christiania Theater gikk imidlertid forberedelsene til produksjonen av Kongs-Emnerne sin gang. I januar fikk flere av de teknisk ansatte utbetalt forskudd i forbindelse med den forestående oppsetningen. Dette gjaldt arbeid med kulisser, kostymer m.m. (NBO TS ark A2 36). Et dekorasjonsutkast av Peter F. Wergmann til scenen i Klostergården på Elgeseter ved Nidaros (den siste scenen i skuespillet) er bevart og avbildet i en artikkel av Torben Krogh (1978, 14). Arbeidet med sceneprøver og korprøver ble intensivert. Generalprøve ble arrangert lørdag 16. januar fra kl. 16.45 (NBO TS ark A2 201d). Samme dag annonserte avisene at Kongs-Emnerne skulle oppføres for første gang på Christiania Theater søndag 17. januar 1864. Forestillingstiden var satt til «Kl. 7 – 10 1/2».

Sceneanvisningene forutsetter en del musikalske innslag ved oppførelsen av skuespillet. I åpningen av første akt, mens personene på scenen venter på å bli fortalt om Ingas jernbyrd, hører man inne fra kirken en latinsk salme sunget av et kor av munker og nonner, akkompagnert av basuner: «Domine coeli …». Sangen lyder med vekslende styrke som en bakgrunn for replikkvekslingen inntil Inga har bestått sin prøve. I annen scene av første akt høres en fanfare fra lur og horn som uttrykk for at en konge er valgt nede på tingvollen, og kongetoget som like etter følger Haakon inn i kongshallen, ledsages av musikk som øker i styrke etter hvert som prosesjonen kommer inn i hallen. I begynnelsen av annen akt, i gildehallen, høres musikk fra en tilstøtende stue under de følgende opptrinnene; det er ikke angitt når musikken stanser. I tredje akt, der første scene foregår i en stue i Oslo bispegård, hører man fra begynnelsen og en stund videre sang av munker fra bispens soveværelse inne til venstre. Aktens annen scene, i en stue i kongsgården, åpner med at Margrete sitter ved kongsbarnets vugge og synger «Nu løftes Laft og Lofte». I fjerde akt, som åpner med at Jatgejr Skald fremsier sitt kvad til ære for Kong Skule, er det ikke forutsatt musikalsk ledsagelse. I femte akt, i den avsluttende scenen i klostergården på Elgeseter, samler flere av kvinnene seg inne i kapellet til venstre på scenen, og Sigrid roper inn gjennom døren til dem at de må synge og be for den angrende Skule Baardssøn. Like etter sier Skule at man kan høre at de synger høyt til Gud om frelse og fred, mens Sigrid gjør oppmerksom på at alle kirkeklokkene i Nidaros ringer. En sceneanvisning nevner at sang og klokkeringing fortsetter under det følgende. Etter at Skule og Peter er drept av bymennene utenfor klosterporten, lyder kvinnesangen fra kapellet høyere, mens kirkeklokkene fortsetter å ringe.

Ved uroppførelsen var det orkesterforspill til alle de fem aktene, men angivelsen av stykkene er til dels nokså upresis. Plakaten forteller følgende: «Orchestret udfører: 1. ‹Allegro vivace› og 2. ‹Rondo› af Kallivoda. 3. Ouverture af Lindpaintner. 4. ‹Slaget ved Stiklestad› af Hartmann. 5. ‹Slaget paa Grathe Hede› af Frölich» (NBO TS ark A2 237).

Innledningen til både første og annen akt er komponert av den bøhmiske komponisten Johann Wenzel Kalliwoda (1801–66), men verkene «Allegro vivace» og «Rondo» lar seg ikke identifisere i hans meget store produksjon. Det er heller ikke entydig hvilken «Ouverture» av Peter Josef von Lindpaintner (1791–1856) det siktes til. Lindpaintner komponerte 28 operaer, og dette må være ouverturen til en av dem. «Slaget paa Stiklestad» av Johan Peter Emilius Hartmann (1805–1900) er scenemusikk skrevet til Adam Oehlenschlägers tragedie Olaf den Hellige, og det er den mest kjente satsen fra denne musikken, komponert i 1838 og trykt i 1863. «Slaget paa Grathe Hede» av Johan Frederik Frölich (1806–60) utgjør sluttsatsen i Antoine Auguste Bournonvilles ballett Valdemar og er trolig komponert i 1853. Denne musikken er trykt i klaverarrangement, men noe orkesterpartitur er ikke trykt. Her må teateret ha fått mellomaktsmusikken som avskrift fra Det kongelige Theater. Når det gjelder scenemusikken, angir kildene som regel ikke navn på komponisten. Så lenge ingen andre opplysninger er kjent, kan man gå ut fra at det var Emma Dahl, forleggerens hustru, som hadde komponert denne musikken ved uroppførelsen av Kongs-Emnerne i 1864 (jf. HIS 12k, 650).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Publikum hadde ventet med lengsel på denne urpremieren på et norsk skuespill, ifølge Christiania Dagblad 20. januar 1864. Repertoaret hadde nemlig i lengre tid vært preget av «gamle Sager, endog med Antikviteter som Axel og Valborg» (Anonym 1864c). Anmeldelser av bokutgaven hadde også stimulert interessen for å se det nye skuespillet på scenen. Christiania Theaters regnskaper bekrefter Morgenbladets antagelse om at så godt som alle billetter var solgt. Ifølge en notis i Morgenbladet 19. januar 1864 ble fremførelsen fulgt med stor interesse av publikum. Aftenbladets anmelder Hans Bordevik karakteriserer publikums interesse som «spændt Opmærksomhed». Samme anmelder vurderer Kongs-Emnerne som et interessant arbeid. I så måte bekreftet oppsetningen «i enhver anden Henseende fuldkomment, hvad vi i en tidligere Artikel have ytret om Stykkets idetheletaget fortrinlige Anlæg og Bygning» . Samtidig blir det poengtert at «Stykkets Udførelse overhovedet ingenlunde er noget let Arbejde» (Bordevik 1864).

Ifølge anmelderne var det visse mangler ved den kunstneriske utførelsen. Nicolai Wolf i den sentrale rollen som Skule Jarl fikk riktignok applaus for åpen scene, men anmelderne var ikke helt tilfreds. Morgenbladets anmelder skriver: «Hr. Wolf gav Skule Jarls Rolle med meget Held; dog var ikke altid hans Spil klart og korrekt i disse hyppige Overgange, der er en Følge af Skules Vægelsind» (Anonym 1864a). Han vekslet mellom å være en stolt helt og en «skulende» skurk. Aftenbladet skriver at han var best i scenen da han får vite at han har en sønn. J.P.L. Nielsen, en av de danske skuespillerne som fremdeles var knyttet til Christiania Theater, spilte rollen som Bisp Nikolas. Anmelderen fant at han manglet «List og Indfulhed» (Bordevik 1864) – bispen ble fremstilt som en mild representant for universets demoniske krefter. Morgenbladet syntes at «Bispens Gjenfærd blev noget besynderligt fremstillet, idet Ingen kunde vide, uden i Forveien at være underrettet derom, at man havde et Gjenfærd foran sig i Skikkelse af en ganske almindelig Chorsbroder» . Sigvard Gundersen som Haakon Haakonssøn hadde lite av den sterke, dådskraftige kongen. Ifølge Morgenbladet var han «ofte noget mat, men især led hans Spil meget ved en Mangel paa distinkt og tydelig Udtale i Scener, hvor han skal lægge Kraft og Ild i sin Tale» (Anonym 1864a). Sofie Parelius som jarlens hustru Ragnhild og Lucie Wolf som hans søster Sigrid får nokså velvillig omtale, men sterkere ros får Laura Svendsen som Margrete, Haakons ydmyke hustru. Alle anmelderne mener at hun skapte en tiltalende figur. Den blant de opptredende som ifølge Christiania Dagblad best illuderte som nordmann fra 1200-tallet, var Johannes Brun i rollen som Dagfinn Bonde.

Ibsen hadde hovedansvaret for iscenesettelsen. Han hadde beholdt skuespillets tekst uforandret (jf. Rudler 1965, 185), nærmest for å lære som dramatiker av å se hvordan virkningen ble. Det manglet ikke kritiske kommentarer. I likhet med den anonyme anmelderen i Christiania Dagblad mente Hans Bordevik i Aftenbladet at arrangementet i flere av scenene var uten «den fornødne Fylde og Klarhed til at kunde frembringe et anskueligt Billede» (Bordevik 1864). Det var for eksempel ingen feststemning under bryllupsmiddagen. Replikkvekslingen var ikke sjelden usammenhengende, slik at poenget kunne gå tapt. Samspillet viste i det hele tatt en god del usikkerhet. At teksten var uavkortet, måtte få betydning for forestillingens lengde. Urpremieren varte til kl. 23.45, altså en time og et kvarter lenger enn antydet på plakaten og i annonsen. Ifølge Aftenbladet satte dette «Tilskuernes Taalmodighed paa en noget stærk Prøve» (Bordevik 1864). Teaterledelsen tok selvkritikk og forsikret om at det var «truffet saadanne Arangements, at de følgende Forestillinger ikke ville strække sig udover sædvanlig Theatertid» (Anonym 1864b). I Morgenbladet 2. desember 1865, nesten to år etter premieren, tok Nils Ulrik Sinding-Larsen et tilbakeblikk og mente at gjengangerscenen i siste akt med fordel kunne ha vært sløyfet; han hadde funnet den «fra første Færd af uheldig, ligesom temmelig unødig» (Sinding-Larsen 1865).

Foruten en bred omtale av de medvirkendes prestasjoner og sider ved arrangementet i flere aviser blir spesielt enkelte av de nye dekorasjonene fremhevet. Det var nemlig ikke vanlig at det ble laget spesiell scenografi til nye oppsetninger – vanligvis ble teaterets standarddekorasjoner anvendt. I forbindelse med urpremieren på Kongs-Emnerne hadde byantikvar Nicolaysen tegnet nye dekorasjoner, og teatermaler Peter F. Wergmann hadde utformet dem. Ifølge Aftenbladets anmelder vakte resultatet av dette samarbeidet publikums begeistring. Wergmanns scenografi fikk sterkt bifall, ikke minst for «Kongshallen i Bergen og Gaden i Oslo i fjerde Akt med Halvardskirken i Baggrunden» (Bordevik 1864).

Til tross for at spill og iscenesettelse ikke ble vurdert som fremragende av dem som anmeldte forestillingen i hovedstadens aviser, ble denne første oppførelsen av Kongs-Emnerne en betydelig publikumssuksess for Christiania Theater (jf. Rudler 1976, 44). Under forestillingen oppstod det flere ganger bifall. Etter teppefall tilkjennegav publikum sin tilfredshet med livlig applaus. Forfatteren ble fremkalt, og da Ibsen viste seg på scenen, ble han belønnet med «stormende Applaus» (Bordevik 1864). Deretter ble Nicolai Wolf i rollen som Skule Jarl fremkalt. Den gangen var fremkallelser ikke så vanlig som det ble senere, og dette måtte derfor regnes som en stor anerkjennelse.

At Ibsen var fornøyd, fremgår av en dedikasjon han skrev i et eksemplar av boken til skuespilleren J.P.L. Nielsen: «Til Hr. Skuespiller og Regisseur P. Nielsen med venligst Tak for Udførelsen af ‹Bisp Nikolas› fra Forfatteren» (Ibsen 1979–81, b. 1, 98). Etter urpremieren ble Kongs-Emnerne oppført to ganger i januar, tre ganger i februar og én gang i mars 1864. Den planlagte forestillingen mandag 18. januar måtte avlyses på grunn av sykdom. For de syv forestillingene mottok Ibsen et honorar på 187 spesidaler. Ifølge Roderick Rudler hadde ingen av Ibsens tidligere skuespill gitt ham så god avkastning som dette (Rudler 1976, 46). Salen i Christiania Theater rommet omkring 900 plasser. På de fire første oppførelsene var det tilnærmet fullt hus med mellom 743 og 877 solgte billetter. De tre siste gangene var det halvfull sal med mellom 413 og 625 solgte billetter (NBO TS ark A2 36).

Tekstredegjørelse til Kongs-Emnerne

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1864.Boken var trykt allerede i oktober 1863, jf. Ibsens brev til Det kongelige Theater 26. oktober 1863, hvor han hadde vedlagt et eksemplar.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Henrik Ibsens skrifters eksemplar

Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga06137)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (85ga59728)

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn sammen med dobbelte forsatsblad samt fremre og bakre flyblad, men uten omslagsblad. Innbindingen er håndverksmessig utført i halvbind med rygg i grønt skinn. Permen er overtrukket med sort, strukturert papir. Ryggen er dekorert med tittel, «H. Ibsen / Kongs- / Emnerne», og horisontale streker i sort og gullpreg. Forsatsbladene er av tykt papir med brune diagonale striper i et rutemønster, de er limt til for- og bakpermen. Et ex libris finnes på den delen av forsatsbladet som er limt på innsiden av fremre perm. Snittet har blå farveprikker, kapitelbånd i brunt og hvitt. Det eksisterer flere utstyrsvarianter, observert av Schiøtz og Ringstrøm (2006, 168). Boken ble trykt på vanlig papir, uinnbundet, med omslag i brunt og gult, samt i helshirting i rødbrunt, blått, fiolett og grønt/blått, med forfatternavnet «Jbsen» på forpermen og ryggen. Dessuten finnes noen få eksemplarer trykt på velin (muligens fremstilt på Paul Botten Hansens initiativ, jf. Thuesen 1925, 13), med skinnrygg, pappbind og gul forsats. Ingen av de eksemplarer HIS har benyttet, er trykt på velin, og ingen har originalomslag. Ifølge Thuesen har dette en ramme med rokokko-ornamenter i hjørnene, samme tekst som på tittelbladet og blank versoside. Thuesen har ikke sett eksempler på omslagets bakre del, altså tredje og fjerde side (1925, 7). Tittelbladets versoside har teksten «J. Chr. Gundersens Bogtrykkeri». Det neste tittelbladets versoside inneholder rollelisten (rectosiden bare tittelen «Kongs-Emnerne»). Etter dramateksten følger to blad notebilag med musikk komponert av Emma Dahl til «Margretes Vuggesang». S. [1] av disse to bladene er bilagets tittelside, s. [2–3] har notene og sangteksten og s. [4] opplysningen «Trykt hos Werner & Comp.». Ifølge Norsk Bog-Fortegnelse ble Kongs-Emnerne solgt med notebilaget (Botten-Hansen & Petersen red. 1870, 115).

Første utgave var forlagt av Johan Dahl, Kristiania. I 1870 kjøpte Gyldendal restopplaget (jf. HIS 12k, 473, 477–79). Ifølge Tveterås (1950–96, b. 2, 428) var dette på ca. 90 eksemplarer.Tveterås mener at Thuesens anslag over antall resteksemplarer – 100 heftet og de øvrige 100 i materie, dvs. uheftede og uten notebilag (Thuesen 1925, 7) – er galt, og belegger dette med Dahls egne opplysninger i et brev 23. november 1869. Tallet 90 bekreftes av Hegels brevkonsept til Ibsen 2. april 1870 (KBK NKS 3742, 4°, II). Tveterås skriver videre at Hegel siden, utenom den aktuelle handelen, kan ha overtatt eksemplarer i materie uten notebilag (1950–96, b. 2, 428). Gyldendal satte nytt omslag på resteksemplarene. Dette omslagsbladet, trykt hos Schulz, har følgende tekst: «Kongs-Emnerne. / Historisk Skuespil / i fem Akter / af / Henrik Ibsen. / Kjøbenhavn. / Gyldendalske Boghandel.» Ifølge Thuesen er omslagets annen og tredje sider blanke, på den fjerde averteres de fire dramaene som til da var utgitt hos Gyldendal, dvs. Brand, Kjærlighedens Komedie (2. utg.), Peer Gynt og De unges Forbund (Thuesen 1925, 9). HIS har ikke sett slike eksemplarer.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 14 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 121 × 204 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 1–14 (uten tekst) finnes på s. 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193 og 209. Det siste arket har fem blad, og bokens omfang er 217 sider (uten notebilaget og tittelbladene som til sammen utgjør fire blad, åtte sider). Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer s. [1] (første akts begynnelse) og løper fra s. 2 til 217. På s. 30, 72, 121 og 167 begynner nye akter, og sidetallene er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Kongs-Emnerne (1864) er satt i fraktur. Latinske ord og uttrykk står i antikva (med unntak av «Diabolus» s. 87). En faksimile av tittelbladet gjengis på s. 341.

Tittelen og aktoverskrifter er midtstilte, i et fett snitt. Rollelisten er venstrestilt, i en mindre grad enn replikkene, rollenavnene står i et fett snitt. Rollenavn før replikk og sceneanvisninger står midtstilt i et fett snitt på egen linje og er satt i en mindre grad enn replikkene. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene; de frittstående er blokkjustert uten parenteser; etter rollenavn står de midtstilt på egen linje uten parenteser. Sceneanvisninger ved slutten av eller i replikker står i parentes og i flukt med teksten. Rollenavn i sceneanvisninger er satt i samme grad som disse, men i et fett snitt. Sperring er benyttet som utheving i replikkene; i sceneanvisninger er det brukt et fett snitt. På tittelbladet, etter rollelisten, etter aktoverskriftene og ved aktslutt står enkle skillestreker av varierende lengde. Sidetall er plassert i overmargen med en kort strek under. Notebilaget har midtstilt tittel i et fett snitt både på tittelen og over notene, sangteksten har samme grad som replikkene.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er forekomster av svakt trykk og skadede typer. Felles typeskader i de tre eksemplarene tyder på samme sats (f.eks. mangler øverste del av majuskel B på identiske steder). Noen få steder mangler punktum etter rollenavn og parentesbuer. Slike typografiske feil er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret er noe gulnet og plettet, permen er litt slitt. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av ett manuskript og ti trykte utgaver. Manuskriptet NBO Ms.8° 1923 er et trykt eksemplar av første utgave med rettelser av Ibsen til annen utgave (1870), brukt som trykkmanuskript til denne. I tillegg finnes en renskrift av sanger fremført ved oppførelsen på Det kongelige Theater 1871 (Nordiska Museets arkiv inv.nr. 20.082 a–b). Disse sangene er gjengitt som appendiks i HIS.

De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter utover 1. utg. 1864: 2. utg. 1870, 3. utg. 1872, 4. utg. 1875, 5. utg. 1879, 6. utg. 1883, 7. utg. 1889, 8. utg. 1894, FU 2 1898, 9. utg. 1898 og 10. utg. 1903.

Trykkmanuskriptet til annen utgave av Kongs-Emnerne, NBO Ms.8° 1923, er en gjennomgående, i første rekke ortografisk endring av første utgave, sendt til Frederik Hegel 9. april 1870. Endringene er i tråd med anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm 1869 om ny ortografi i norsk, svensk og dansk, men med visse for Ibsen særegne unntak, jf. HIS 1k, 146–48 og 12k, 237–38, 480–82 samt Tekstkritisk redegjørelse til Kjærlighedens Komedie (med henvisninger til Ibsens forsøk med dobbelt konsonant etter kort vokal). De fleste rettelsene er markert ved streker i teksten og i margen. De gjelder hovedsakelig overgangen til liten forbokstav i substantivene og til enkel for dobbel konsonant etter kort vokal, mest i utlyd, men også bygning for byggning, likevel visst for vist (adverbet). Videre omfatter rettelsene ks for x, g for gj ( gjælder, gjør, gjennem osv., også gjaldt > galdt) og k for kj ( kjær). Ibsen retter dessuten «bæljer» > «belger», tusind > tusend, Hellig-Olaf > hellig Olaf og «flomme» > «flømme». Videre fjerner Ibsen understøttende e ( staaet > staat), og det er tilfeller av overstrykninger og ny tekst (noen få ord) på s. 148, 153, 159, 187 og 192. I tillegg finner vi endringer i tegnsettingen.

Et eksempel på endrede formuleringer er Ingebjørgs replikker «Det er Mandens Rett at glemme» (HIS 4, ), «Det er Kvindens Lykke at gjemme» (HIS 4, ) og «At elske, offre Alt og glemmes, det er Kvindens Saga» (HIS 4, ). Disse ble i NBO Ms.8° 1923 endret til henholdsvis «Det var din ret», «Det var min lykke» og «At elske, ofre alt og glemmes, det blev min saga». Skules replikk «Jeg er sulten! Laa her en Ulv og gnog paa min Moders Lig, jeg slogs med ham om det» (HIS 4, ) ble til annen utgave erstattet med «Jeg er sulten! Syg, syg! Jeg ser døde mænds skygger!». Ibsen endret Ingebjørgs replikker etter at Georg Brandes høsten 1867 hadde kritisert dem for å være «altfor almindelige, reflekterede, paa tusinde Tilfælde passende» (jf. HU 5, 16–17 og Ibsens svar til Brandes 26. juni 1869). Skules replikk kan han ha endret etter kritikk fra Carl Rosenberg (jf. Mottagelse av utgaven). Rettelsen av «hvor de bæljer derinde» i første (HIS 4, ) til «belger» i annen utgave, kan også ha blitt tilskyndet av kritikk; likeledes rettelsen «Bikjehvalp» (HIS 4, ) til «Hundehvalp», som i første utgave dessuten er ledsaget av en arkaisk bruk av «din», modernisert i annen utgave: «Bedre blæste din Bikjehvalp» endres til «Bedre blæste du, hundehvalp». Tilføyelsen i Skules replikk «Kirkeraneren! Al magten til ham!» er trolig ment som en tydeliggjøring av situasjonen.

Ibsen omtaler rettelsene i brevet til Hegel 11. april 1870 og skriver at han har vært ufullstendig i rettelsesarbeidet og bare i personlisten markert at store forbokstaver skulle gjøres til små i substantiver, og at aa skulle erstattes med å. Disse endringene ble imidlertid gjennomført slik Ibsen ville det for hele dramateksten, i likhet med hans ønsker om å beholde h i ordene thi og Thing. Ibsen skriver i samme brev at han ikke ønsker musikkbilaget gjenopptrykt i annen utgave. Den 5. mai 1870 sender Ibsen tilbake det korrekturarket han hadde mottatt sammen med en liste over «tvivlsomme ord», trolig noe Hegel hadde lagt ved for Ibsens godkjennelse. Ibsen skriver at han ikke billiger «disses retskrivning i et og alt», men han vil heller ikke fjerne seg for mye fra dansk. Hverken korrekturarket eller listen er bevart.

I begynnelsen av juli mottok Ibsen sitt eksemplar av annen utgave (jf. brev til Hegel 12. juli 1870). Den var snart utsolgt, en ny ble derfor nødvendig, og i den anledning skriver Ibsen den 19. januar 1872 til Hegel: «Jeg skal med omhyggelighed gennemse mit exemplar af stykket, og skulde der, mod formodning, være noget at rette, så tillader jeg mig at tilskrive Dem derom.» Den 7. februar 1872 skriver Ibsen igjen til Hegel at han «ingen rettelser finder at burde foretage i ‹Kongs-emnerne›, hvorfor trykningen altså straks kan påbegyndes» . Ibsen stoler her som ellers på Gyldendals korrekturleser, som særlig satte inn manglende kommaer (jf. SU 7, 285 for en representativ liste). I forbindelse med fjerde utgave meddeler Ibsen Hegel den 6. juli 1875 «at jeg til ‹Kongs-emnerne› ingen rettelser har at foretage, og at derfor det nye oplag for mit vedkommende kan sættes iværk nårsomhelst. […] For det modtagne rettede exemplar af stykket takker jeg ligeledes på det forbindtligste.» Hegel hadde altså sendt Ibsen et rettet eksemplar, men det er ikke tale om vesentlige endringer.

Til oppførelsen av Kongs-Emnerne på Det kongelige Theater i 1871 komponerte den danske komponisten Peter Heise musikk (jf. HIS 12k, 518). Ibsen skrev selv nye sangtekster til denne oppførelsen. Fra før av hadde han latt trykke «Margretes Vuggesang» med akkompagnement av Emma Dahl som bilag til første utgave. Sangteksten i bilaget avviker ubetydelig fra teksten i dramaet, som finnes i tredje akt, annen scene ( «En Stue i Kongsgaarden»). Ibsen ønsket ikke at de nye tekstene skulle opptas i annen utgave, jf. brevet til Hegel 25. mai 1870, der han skriver at dette «kun vil forsinke og forstyrre læsningen, idet den [de nye sangtekstene] er overflødig for forståelsen av handlingens gang» . Heller ikke notebilaget «Margretes Vuggesang» kom med i annen utgave. Av Ibsens brev til Heise 16. og 25. juni 1870 og til Hegel 20. juni 1870 fremgår at av de nye tekstene er følgende kortekster: «Kor af munke og nonner», «Koret fra kirken» (begge til 1. akt), «Munkenes sang» (til 3. akt) og «Kvindernes sang» (til 5. akt). De to første tekstene ligger sammen med det nevnte brevet av 25. juni; de to siste er del av samme brev (Nordiska Museets arkiv inv.nr. 20.082 a–b, jf. også kommentarer til disse brevene i HIS 12k). Det er sannsynlig at Heise fikk teksten til korene i første akt via Hegel, som mottok dem sammen med brevet av 20. juni. Den 25. juni skriver Ibsen til Heise og ettersender «de resterende tekster; den forrige sending håber jeg er kommen Dem ihænde». De «resterende» må da være «Munkenes sang» og «Kvindernes sang», mens altså «Kor af munke og nonner» og «Koret fra kirken» har vært del av brevet til Hegel 20. juni.

De fire sangene som Heise mottok, finnes også med små avvik i NBO Ms.4° 1110b, et egenhendig arbeidsmanuskript til Digte (1871). Imidlertid ble bare «Kvindernes sang», under tittelen «Kvindernes bøn», gjengitt i Digte (1871 og senere utgaver). I tillegg ble «Margretes Vuggesang», under tittelen «Vuggevise», opptatt i Digte. En rettelse i «Kvindernes sang» i NBO Ms.4° 1110b tyder på at teksten her bygger på den versjonen av sangene som ble sendt til Heise. Dette forholdet utredes nærmere i HIS 11; Ms.4° 1110b regnes ikke som tekstkilde for Kongs-Emnerne (appendikset).

Vi kjenner videre til at et egenhendig scenemanuskript av Kongs-Emnerne har eksistert. Ibsen skriver 20. januar 1871 til Frederik Winkel Horn, etter dennes kritikk av blant annet oppførelsens lengde i Fædrelandet 14. januar 1871, at han selv hadde sendt Det kongelige Theater en forkortet versjon basert på annen utgave, «hvorved navnlig bispens dødsscene blev ganske betydelig forkortet, og gav forøvrigt mit udtrykkelige minde til under prøverne yderligere at lade stryge, hvad man fandt fornødent» . Ibsens bearbeidede versjon, som HIS ikke har kunnet oppspore, ble imidlertid ikke benyttet, slik at hans innstramming av stykket både i lengde og formuleringer ikke ble tatt hensyn til ved oppførelsen (jf. Hanssen 1929).

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten, samt en metrisk analyse av de versifiserte partiene i teksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved emendasjoner er også de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med visse særegenheter, som hos Ibsen øker i omfang særlig fra Kjærlighedens Komedie av (jf. innledningen til Kjærlighedens Komedie, under Dramaform, siste del, og innledningen til Kongs-Emnerne, under Bakgrunn, siste del).

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert sceneanvisninger som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Kongs-Emnerne (1864) omfatter i hovedsak setterfeil og det vi antar må være misforståelser (eks.: på s. 178 er «Ingebjørg» blitt til «Ingeborg», og på s. 192 er Paal Flida blitt tillagt en av Skules replikker). Siden vi ikke har noe trykkmanuskript eller annet manuskript til første utgave av Kongs-Emnerne, kan vi imidlertid ikke vite om slike og andre feil skyldes setteren eller Ibsen selv. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi (f.eks. Krucifix/ Krusifix og forekomster av forlatte flertallsformer av verb, f.eks. «De flygte» på s. 158) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det dessuten til en redegjørelse i innledningene til Catilina 1850 og 1875, HIS 1k, 34–40 og 146–48. Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Kongs-Emnerne trykt i bind 2, med en kort innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser på s. IX–XII. I MU er stykket trykt i bind 1. Tekstgrunnlaget er FU, med enkelte rettelser hentet fra tidligere utgaver og manuskripter. Rettelser foretatt av utgiveren og et utvalg feil i FU og tidligere utgaver er oppgitt i MU 5, 7 og 39. Utgiverne av ES har ikke kjent NBO Ms.8° 1923 og omtaler derfor ikke Kongs-Emnerne. I SU er stykket trykt i bind 2, tekstgrunnlaget er annen utgave, med tekstredegjørelse i bind 7, 284–87. HU har lagt annen utgave og NBO Ms.8° 1923 til grunn for sin hovedtekst. HU (5, 153) har påvist at ordet Herren i betydningen ‘Gud’ feilaktig ble trykt med liten h flere steder fra og med annen utgave. ES og HU har ikke kjent til renskriften av sangene (Nordiska Museets arkiv inv.nr. 20.082 a–b), men omtaler tekstkildene i NBO Ms. 4° 1110b (jf. HU 14, 489, 503, 509; ES 3, 346, 389).