HÆRMÆNDENE PÅ HELGELAND

2. versjon (1893)

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2012

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

HÆRMÆNDENE PÅ HELGELAND

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

FØRSTE AKT

En høi Strand, der i Baggrunden løber brat ned til Søen. Tilvenstre et Nøst, tilhøire Fjelde og Barskov. Masterne af to Hærskibe sees nede i Viken; langt ude tilhøire Skjær og høie Holmer; Søen er i stærkt Oprør, det er Vinter med Snetykke og Storm.

Første Scene

Sigurd kommer op fra Skibene; han er klædt i hvid Kjortel med Sølvbelte, blaa Kappe, Sokkebrog, laadne Sko og Staalhue, ved Siden bærer han et kort Saxsværd. Ørnulf viser sig strax efter oppe mellem Fjeldene, klædt i mørk Lammeskindskjortel, med Brystplade og Beenskinner samt laadne Sko og ulden Brog, over Skuldrene har han en brun Vadmelskaabe med Hætten trukken over Staalhuen saa at Ansigtet for en Deel skjules. Han er høi og kjæmpemæssigt bygget, med langt hvidt Skjæg, gammel og lidt bøiet; væbnet er han med rundt Skjold, Sværd og Spyd.

Sigurd træder først ind, seer sig om, faar Øie paa Nøstet, gaar raskt derhen og prøver at bryde Døren op.

ØRNULF kommer tilsyne paa Fjeldet, studser ved at see Sigurd, synes at gjenkjende ham, stiger ned og raaber

Vig Marken, Hærmand!

SIGURD vender sig om, lægger Haanden paa Sværdet og svarer

Det var første Gang ifald jeg gjorde det!

ØRNULF

Du skal og maa! Jeg trænger Nøstet til Nattely for mine stivfrosne Mænd.

SIGURD

Og jeg for en mødig Kvinde.

ØRNULF

Mine Mænd ere mere værd end dine Kvinder!

SIGURD

Saa maa Skoggangsmænd staa høit i Priis paa Helgeland!

ØRNULF hæver Spydet

Dyrt skal du bøde for de Ord!

SIGURD drager sit Sværd

Nu vil det gaa dig ilde, Gubbe!

Ørnulf styrter ind paa ham, Sigurd forsvarer sig.

Anden Scene

De Forrige. Dagny og nogle af Sigurds Mænd fra Stranden; Ørnulfs sex Sønner fra Fjeldene tilhøire.

DAGNY der er lidt foran, klædt i rød Kjortel, blaa Kaabe og Foerværks Hætte, raaber ned til Skibene

Op alle Sigurds Mænd! Min Husbond strides med en Fremmed!

ØRNULFS SØNNER

Til Hjælp for Gubben!

De stige ned.

SIGURD til sine Mænd

Bliv hvor I er; jeg magter ham vel alene!

ØRNULF til Sønnerne

Lad mig slaaes i Fred!

(farer ind paa Sigurd)

Jeg vil see dit Blod!

SIGURD

See først dit eget!

(saarer ham i Armen, saa at Spydet falder)

ØRNULF

Godt var det hugget, Hærmand!

Snygt du Sværdet svinger,

Hvast du veed at ramme;

Sigurd selv, hin Stærke,

Staar for dig tilskamme!

SIGURD smilende

Saa er Skammen ham til Hæder!

ØRNULFS SØNNER med et Udraab af Forundring

Sigurd selv! Sigurd hin Stærke!

ØRNULF

Men hvassere ramte du den Nat, du rante Dagny, min Datter!

(kaster Hætten tilbage)

SIGURD og HANS MÆND

Ørnulf fra Fjordene!

DAGNY glad, men dog med et Udtryk af Uro

Min Fader og mine Brødre!

SIGURD

Stil dig bag ved mig.

ØRNULF

Det gjøres ikke behov.

(nærmer sig til Sigurd)

Jeg drog Kjendsel paa dig saa saare du kom mig for Øie, derfor yppede jeg Strid; prøve vilde jeg om Rygtet sagde sandt, naar det nævnte dig som den djærveste Idrætsmand i Norge. Naa, Fred og Forlig være mellem os!

SIGURD

Bedst, ifald det saa kunde føie sig.

ØRNULF

Der er min Haand. Du er en ypperlig Kjæmpe; saa ramme Hug har Ingen før skiftet med gamle Ørnulf.

SIGURD ryster hans fremrakte Haand

Lad det være de sidste Sværdhug der skiftes mellem os To. Og hermed byder jeg dig Selvdømme i den Sag, der er os imellem; er du villig til at vælge de Vilkaar?

ØRNULF

Det er jeg, og ret nu skal Tvisten jævnes.

(til de Øvrige)

Saa gjøres da vitterligt for Alle, hvad Sagen gjælder. For fem Vintre siden laa Sigurd og Gunnar Herse som Vikinger paa Island og havde Fredland der den Vinter tæt under min Gaard. Da rante Gunnar med Vold og Sned min Fosterdatter, Hjørdis; men du, Sigurd, tog Dagny, mit eget Barn, og seilede bort med hende. For dette Ran dømmes du til at bøde tre Hundrede i Sølv, og skal med det din Ufredsgjerning være sonet.

SIGURD

Billige Kaar tykkes mig at være hvad du der byder; de tre Hundrede skal jeg udrede og lægger til en bræmmet Silkekaabe; det er en Kongegave fra Ædhelstan i England og saa god som nogen Mand har baaret den paa Island.

DAGNY

Ret saa min bolde Husbond; og Tak, du min Fader; nu først er jeg freidig tilsinds!

Hun trykker Faderens og Brødrenes Hænder og taler sagte med dem.

ØRNULF

Saa staa da Forliget ved Magt mellem os, og skal Dagny efter denne Tid være fuldt saa hæderlig at agte, som var hun dig lovligt fæstet med sine Frænders Minde.

SIGURD

Og paa mig kan du nu lide, som paa din egen Æt!

ØRNULF

Det tænker jeg forvist jeg kan, og vil paa Stand friste hvor god du er mig.

SIGURD

Rede skal du finde mig; sig frem, – hvad kræver du?

ØRNULF

Din Hjælp i Raad og Daad. Jeg har stævnet hid til Helgeland for at søge Gunnar Herse og kræve Ransbøder for Hjørdis.

SIGURD overrasket

Gunnar!

DAGNY ligesaa

Og Hjørdis, – hvor ere de at finde?

ØRNULF

Hjemme paa Gunnars Gaard, tænker jeg.

SIGURD

Og den ligger –?

ØRNULF

Ikke mange Pileskud borte; har du ikke vidst det?

SIGURD med undertrykt Bevægelse

Tilvisse, nei! Sparsomt har jeg spurgt fra Gunnar siden vi sidst seilede fra Island sammen. Vidt foer jeg i Viking og tjente mange Konger udenlands medens Gunnar sad hjemme. Hid under Land kom jeg idag i Lysingen, fordreven af Uveiret; at Gunnar havde sin Fædrenegaard her nordpaa var mig nok vitterligt, men –

DAGNY til Ørnulf

Og i det Ærinde foer du hjemmefra?

ØRNULF

Saa er det.

(til Sigurd)

At vi To mødtes har været et Værk af de Vældige deroppe; de vilde det saa. Havde jeg tænkt paa at søge dig, saa vidste jeg lidet hvor du var at finde.

SIGURD tankefuld

Vel sandt, vel sandt! – Men nu den Sag med Gunnar, sig mig, Ørnulf, tænker du at drive den stærkt, af al Formue, baade med Godt og Ondt?

ØRNULF

Det maa jeg gjøre. Hør til, Sigurd, hvad jeg vil sige dig. Isommer red jeg tilthings og der vare mange hæderlige Mænd tilstede. Da Thingdagene vare tilende, sad jeg i Boden og drak sammen med mine Herredsmænd og saa kom Kvinderanet paa Tale; haanlige Ord maatte jeg høre fordi jeg lod den Tort sidde uhævnet paa mig saa lang en Tid. Da blev jeg vred, svor at fare til Norge, søge Gunnar og kræve Bod eller Hævn for Ranet og aldrig fare hjem til Island igjen før jeg havde vidst at fremme min Sag.

SIGURD

Ja, ja! staar det saa, da skjønner jeg nok at Sagen maa drives stærkt ifald det trænges om.

ØRNULF

Det maa den; men ubillig skal jeg ikke være, og Gunnar er mig nævnt som en hæderlig Mand. Glad er jeg ogsaa at jeg foer i denne Færd; Tiden faldt mig lang paa Island tilslut; derude paa de blaa Vande var jeg bleven gammel og graa, det bares mig for som jeg maatte ud paa dem engang til førend jeg, –; naa ja, – Bergthora, min gode Hustru, var jo død for længe siden, mine ældste Sønner fore hver Sommer i Viking, og da nu Thorolf voxte til –

DAGNY glad

Thorolf er med? Hvor er han?

ØRNULF

Ude paa Skibet.

(peger mod Baggrunden tilhøire)

Der skal du see en Gut; stor og stærk og fager er han bleven siden du sad hjemme. Det vil blive en ypperlig Idrætsmand, Sigurd; han vil komme til at ligne dig.

DAGNY smilende

Det er nu som før, skjønner jeg; stedse stod Thorolf dit Hjerte nærmest.

ØRNULF

Han er den Yngste og sin Moder lig, deraf kommer det.

SIGURD

Men sig mig nu, – dit Ærinde hos Gunnar Herse, – tænker du alt idag –?

ØRNULF

Heller idag end imorgen. Med rimelige Bøder skal jeg være fornøiet; vægrer Gunnar sig ved sligt Forlig, saa faaer han friste de Kaar, som følge paa.

Tredie Scene

De Forrige. Kaare Bonde kommer ilsomt ind fra Høire; han er klædt i graa Vadmelskofte og sid Filthat; i Haanden holder han en afbrudt Gjerdestav.

KAARE

Godt Møde, Hærmænd!

ØRNULF

Hærmænds Møde skattes sjelden godt.

KAARE

Ere I hæderlige Mænd, saa tilsige I mig Fred iblandt jer; Gunnar Herses Husfolk staa mig efter Livet!

ØRNULF

Gunnar Herse!

SIGURD

Saa har du øvet Ondt imod ham!

KAARE

Min Ret har jeg øvet. Vi holdt Udgangskvæg sammen paa en Holme tæt under Land; Gunnars Folk tog mine bedste Oxer bort, og en af Mændene skjældte mig for en Træl; saa bar jeg Vaaben paa ham og fældte ham.

ØRNULF

Det var lovlig Gjerning.

KAARE

Men nu imorges kom hans Karle mod mig med Ufred; Lykken var mig god, saa jeg blev varslet itide og slap bort; dog, stakket Frist kan jeg vente, for mine Avindsmænd lede om mig.

SIGURD

Lidet kan jeg tro dig, Bonde! I fordums Tid kjendte jeg Gunnar saa godt som mig selv, og det veed jeg: aldrig øvede han Uskjel mod fredelig Mand.

KAARE

Gunnar har ingen Deel i al den Ufærd, han er sønderpaa Landet; nei, det er Hjørdis, hans Hustru –

DAGNY

Hjørdis!

ØRNULF mumlende

Ja ja, det kunde ligne hende!

KAARE

Gunnar bød jeg Bod for Trællen, og den var han villig til at tage, men saa kom Hjørdis til, æggede sin Huusbond med mange haanlige Ord og hindrede Forliget; siden drog Gunnar sørpaa, og imorges –

SIGURD seer ud tilvenstre

Der komme veifarende Mænd nordefter, er det ikke –?

KAARE

Det er Gunnar Herse selv!

ØRNULF

Vær du trøstig, jeg tænker nok, jeg skal faa jer forligte.

Fjerde Scene

De Forrige. Gunnar Herse, med nogle Mænd, kommer fra Venstre. Han er klædt i Husdragt, brun Kjortel, Sokkebrog, blaa Kappe og bred Hat, af Vaaben har han kun en liden Haandøxe.

GUNNAR standser forundret og uvis ved Synet af de Forsamlede

Ørnulf fra Fjordene! Ja forsandt –!

ØRNULF

Der seer du ret nok.

GUNNAR træder nærmere

Nu da, hil og sæl paa min Grund, ifald du kommer med Fred.

ØRNULF

Vil du som jeg, saa skal ingen Ufred øves.

SIGURD nærmer sig

Vel mødt, Gunnar!

GUNNAR glad

Sigurd – Fosterbroder!

(ryster hans Haand)

Ja er du med, da veed jeg vist, at Ørnulf kommer med Fred.

(til Ørnulf)

Ræk mig Haanden, Gubbe! Hvad Ærinde du har her nordpaa er ikke svært at skjønne; det gjælder Hjørdis, din Fosterdatter.

ØRNULF

Som du siger, stor Tort voldtes mig da du foer med hende fra Island uden at søge mit Minde.

GUNNAR

Du kommer med Ret og Skjel; har Svenden flængt saa faar Manden flikke. Længe har jeg ventet dig, Ørnulf, for den Sags Skyld, og kan Bøder gjøre det, saa skal vi snart forliges.

SIGURD

Det mener jeg med. Ørnulf vil være rimelig.

GUNNAR med Varme

Det maa du, Gubbe; skulde du værdsætte hende som det bør sig, da vilde ikke alt mit Gods forslaa!

ØRNULF

Jeg skal rette mig efter Lov og Vedtægt, det kan du lide paa. Men nu en anden Sag;

(peger paa Kaare)

seer du den Mand der?

GUNNAR

Kaare Bonde!

(til Ørnulf)

Du veed da, der er Ufred mellem os?

ØRNULF

Dine Mænd har ranet hans Kvæg, og for Ran bør bødes.

GUNNAR

For Drab ligesaa; han har dræbt min Træl.

KAARE

Fordi han haanede mig.

GUNNAR

Jeg har sagt mig rede til Forlig.

KAARE

Men det havde ikke Hjørdis Sind til, og imorges, mens du var borte, faldt hun over mig og staar mig nu efter Livet.

GUNNAR opbragt

Er det sandt du siger; har hun –?

KAARE

Hvert Ord er sandt.

ØRNULF

Derfor bad Bonden om min Bistand og den skal være ham sikret.

GUNNAR efter et Øiebliks Betænkning

Hæderligt har du handlet mod mig, Ørnulf; det er derfor billigt at jeg føier mig efter din Villie. Hør mig, Kaare Bonde, jeg er villig til at lade Trællens Drab og al den Ulempe, der er voldt dig, gaa op mod hinanden.

KAARE rækker Gunnar Haanden

Det er gode Kaar; dem tager jeg imod.

ØRNULF

Og Fred skal han have for dig og dine?

GUNNAR

Fred hjemme og hvorhelst han ellers færdes.

SIGURD peger ud tilhøire

See der!

GUNNAR misfornøiet

Det er Hjørdis!

ØRNULF

Med væbnede Karle!

KAARE

Hun søger mig!

Femte Scene

De Forrige. Hjørdis med en Flok Huskarle. Hun er sortklædt, i Kjortel, Kaabe og Hætte; Karlene ere væbnede med Sværd og Øxer, selv bærer hun et let Spyd i Haanden.

HJØRDIS standser ved Indgangen

Mandstærke mødes vi her, som det lader!

DAGNY iler hende imøde

Hil og sæl, Hjørdis!

HJØRDIS koldt

Tak. Jeg har alt spurgt at du ikke var langt borte.

(træder nærmere, idet hun kaster et skarpt Blik over de Forsamlede)

Gunnar og – Kaare, min Avindsmand, – Ørnulf og hans Sønner, og –

(idet hun faar Øie paa Sigurd, farer hun næsten umærkeligt sammen, tier lidt, men fatter sig og siger)

Nu, Mange seer jeg her, som jeg drager Kjendsel paa, – men ikke veed jeg hvem der er mig bedst sindet.

ØRNULF

Vel nok sindet ere vi dig alle.

HJØRDIS

Hvis saa er, da vil du ikke nægte at give Kaare i min Husbonds Vold.

ØRNULF

Det gjøres ikke behov.

GUNNAR

Der er nu Fred og Forlig mellem os.

HJØRDIS med undertrykt Spot

Forlig? Nu ja, jeg veed du er en klog Mand, Gunnar! Kaare har truffet mandstærke Venner, og saa skjønner jeg nok det tyktes dig tryggest –

GUNNAR

Det nytter lidet at ægge mig med Haanord!

(med Vægt)

Kaare har Fred for os!

HJØRDIS tvinger sig

Godt og vel; har du tilsagt ham Fred, saa maa Løftet holdes.

GUNNAR stærkt, men dog uden Hæftighed

Det maa det og det skal det!

ØRNULF til Hjørdis

Og der blev saa halvveis sluttet et Forlig til, før du kom.

HJØRDIS skarpt

Mellem dig og Gunnar?

ØRNULF nikker

Det gjaldt dig.

HJØRDIS

Vel kan jeg vide hvad det gjaldt; men det siger jeg dig, min Fosterfader, aldrig skal det spørges, at Gunnar Herse lod sig skræmme fordi du kom med Vaabenfolk til Landet; var du kommen som enlig, veifarende Mand i vor Stue, saa kunde Tvisten lettere jevnes.

GUNNAR

Ørnulf og hans Sønner komme med Fred.

HJØRDIS

Kan saa være, men paa andet Sæt vil det lyde i Folkemunde, og du selv, Gunnar, stolede nok ikke saa stærkt paa Freden igaar, da du skikkede Egil, vor Søn, sørpaa saasnart det spurgtes at Ørnulf laa i Fjorden med Hærskib.

SIGURD til Gunnar

Du har skikket din Søn sørpaa?

HJØRDIS

Ja for at han kunde være tryg, ifald Ørnulf faldt over os!

ØRNULF

Ikke skulde du spotte med det, Hjørdis; hvad Gunnar har gjort turde være klog Mands Gjerning, saafremt du hindrer Forliget.

HJØRDIS

Lykken raader for Livet. Lad times hvad der vil; men heller vil jeg falde, end frelse Livet ved feigt Forlig.

DAGNY

Sigurd giver Bod og vil ikke kaldes ringere Mand for det.

HJØRDIS

Sigurd maa selv vide bedst hvad hans Hæder kan taale.

SIGURD

Om det skal jeg aldrig trænge til at mindes.

HJØRDIS

Sigurd er en navnkundig Drabsmand, men djærvere Daad øvede Gunnar, da han dræbte Hvidbjørnen udenfor mit Bur.

GUNNAR med et forlegent Blik paa Sigurd

Ja ja, lad det saa være!

ØRNULF

Vel sandt, det er den djærveste Daad nogen Mand har øvet paa Island, og derfor –

SIGURD

Nu ja, lettere kan Gunnar da lempe sig uden at kaldes ræd.

HJØRDIS

Skal Bod gives, saa skal og Bod kræves. Gunnar, du drages til Minde, hvad du engang har lovet!

GUNNAR

Ilde betænkt var det Løfte; kræver du at det skal holdes?

HJØRDIS

Holdes skal det, ifald vi To skal leve under Tag sammen efter denne Dag. Saa viid da, Ørnulf, skal Bod gives for din Fosterdatters Ran, saa skal du ogsaa bøde fordi du dræbte Jøkul, min Fader, og tog alt hans Gods og Eie!

ØRNULF

Jøkul faldt i ærlig Holmgang; værre Tort gjorde dine Frænder mig, da de skikkede dig ukjendt til Island og fik mig til at knæsætte dig.

HJØRDIS

Hæder og ingen Tort havde du af at fostre Jøkuls Datter.

ØRNULF

Idel Ufred har jeg havt deraf, det veed jeg.

HJØRDIS

Værre Ufred tør times dig nu, ifald –

ØRNULF

Ikke kom jeg hid for at kives med Kvinder! – Gunnar, hør nu mit sidste Ord; er du villig til at bøde for Kvinderanet?

HJØRDIS til Gunnar

Kom det ihu, som du har lovet!

GUNNAR til Ørnulf

Du hører jeg har gjort et Løfte og det maa jeg –

ØRNULF forbittret

Nok, nok! Aldrig skal det siges mig paa at jeg gav Bod for ærligt Drab!

HJØRDIS med Kraft

Saa trodse vi dig og Dine!

ØRNULF med stigende Vrede

Og hvem har her Ret til at kræve Bod for Jøkul? Hvor findes hans Frænder? Ingen af dem ere ilive! Hvo er hans lovlige Eftermaalsmand?

HJØRDIS

Det er Gunnar paa mine Vegne!

ØRNULF

Gunnar! Ja, var du fæstet til ham med din Fosterfaders Samtykke, eller havde han bødet for Ranet, saa var han lovlig Eftermaalsmand, men –

DAGNY angst og bønligt

Fader, Fader!

SIGURD hurtigt

Tal ikke ud!

ØRNULF med hævet Stemme

Jo, høit skal det siges! Hærtagen Kvinde har ingen lovlig Husbond!

GUNNAR med Hæftighed

Ørnulf!

HJØRDIS i vildt Udbrud

Forhaanet! Beskjæmmet!

(med dirrende Stemme)

Det – det skal du komme til at angre!

ØRNULF vedblivende

Hærtagen Kvinde er kun at agte som Frilleviv efter Loven! Vil du vinde hæderligere Kaar, saa maa du –

HJØRDIS tvinger sig

Nei, Ørnulf, bedre veed jeg hvad der skikker sig. Er jeg kun at agte for Gunnars Frille, – godt og vel, saa maa han hædre sig med Daad, – hædre sig saa høit med Daad, at mine Kaar ingen Skam volde mig! Og vogt dig nu, Ørnulf; her skilles vore Veie, men Vaaben skal jeg lade bære paa dig og Dine saa tidt det saa kan føie sig, utryg skal du være baade paa Liv og Lemmer, og det skal Hver og En som –

(med et hvast Blik til Kaare)

Kaare Bonde! Nu ja, Ørnulf tog sig af din Sag, og der er Fred mellem os, men ikke vil jeg raade dig til at komme hjem med det Første; den Dræbte har mange Hævnere og let kunde det hænde sig at – ja, nu har jeg varet dig for Faren, bær saa hvad der følger paa. Kom, Gunnar, ruste os maa vi nu. En berømmelig Daad har du øvet paa Island, men større Daad maa her øves, ifald ikke din – din Frille skal skamme sig over dig og over sig selv!

GUNNAR

Vær sindig, Hjørdis; usømmeligt er det at tee sig saa!

DAGNY bedende

Bliv Fostersøster, – bliv; jeg vil tale min Fader tilrette!

HJØRDIS uden at høre paa hende

Hjemad, hjemad! Aldrig blev det mig spaaet, at jeg skulde friste Livet som en ussel Frilleviv; men skal jeg bære dette Liv og denne Skændsel, bære det en eneste Dag længere, saa maa min Husbond øve Noget – Noget, som gjør ham navnkundigere end alle andre Mænd!

(gaar ud tilhøire)

GUNNAR dæmpet

Sigurd, Et maa du love; vi tales ved før du farer fra Landet.

(gaar med sine Mænd tilhøire)

Sjette Scene

De Forrige undtagen Gunnar og Hjørdis. Uveiret er under det Foregaaende ophørt; Middagssolen sees som en rød Skive dybt nede ved Havranden.

ØRNULF truende

Dyr skal den Færd blive dig, Fosterdatter!

DAGNY

Fader, Fader! Du har da ikke Ondt isinde!

ØRNULF

Slip mig du! Nu, Sigurd, nu vil der mere end Bøder til mellem mig og Gunnar!

SIGURD

Hvad agter du at gjøre?

ØRNULF

Det veed jeg ikke; men langveis skal det spørges at Ørnulf fra Fjordene har gjæstet Gunnar Herse!

SIGURD med rolig Fasthed

Kan hænde; men det siger jeg dig, Ørnulf, bære Vaaben paa ham skal du aldrig, saalænge jeg er ilive!

ØRNULF

Ikke det! Om jeg nu saa vil det!

SIGURD

Ei skal det skee, – end ikke om du saa vil det.

ØRNULF hæftigt

Godt; hold du sammen med mine Uvenner, jeg drister mig endda til at gaa mod jer Alle!

SIGURD

Hør mig vel, Ørnulf; den Dag skal du ikke leve, da vi To strides sammen; hæderligt Forlig er der mellem os, Dagny er mig kjærere end Vaaben og Guld, og aldrig skal jeg glemme at du er hendes nærmeste Frænde.

ØRNULF

Det ventede jeg af dig, djærve Sigurd!

SIGURD

Men Gunnar er min Fosterbroder; Fred og Venskab har vi svoret hinanden. Baade i Strid og i fredsomme Kaar har vi fristet Lykken tilhobe og han er mig kjærest af alle Mænd; Hærfærd huer ham ikke, saa bold han end er; – nu godt, mig kjende I alle, om mig vide I, at jeg ikke ræddes for Ufred; men her staar jeg frem, Ørnulf, og beder om Forlig for Gunnar. Gjør mig til Villie i denne Sag!

ØRNULF

Det kan jeg ikke; jeg maatte jo gaa til Spot for alle Kjæmper, ifald jeg foer tomhændet til Island!

SIGURD

Tomhændet skal du ikke fare. Her i Viken ligge mine to Langskibe med alt det Gods, jeg har vundet i Viking; der findes mange kostelige Kongegaver, Kister med gode Vaaben og andet ypperligt Løsøre; tag du det ene Skib, vælg det du tykkes bedst om, det skal være dit med alt hvad som findes ombord, – lad det være Bod for Hjørdis og lad Gunnar fare med Fred.

ØRNULF

Brave Sigurd, det vil du gjøre for Gunnar!

SIGURD

For en fuldtro Ven kan ingen Mand gjøre formeget.

ØRNULF

Give dit halve Gods og Eie!

SIGURD indstændigt

Tag det Hele, begge mine Skibe, alt hvad der er Mit, og lad mig fare med dig til Island som den fattigste Mand i dit Følge; hvad jeg giver, kan jeg vinde ind igjen, men øver du Hærværk mod Gunnar, saa bliver jeg aldrig glad mere. Nu, Ørnulf, hvad svarer du?

ØRNULF betænker sig

To gode Langskibe, Vaaben og Løsøre, – af Gods faar ingen Mand formeget, men, –

(hæftigt)

nei, nei, – Hjørdis har truet mig; jeg vil ikke! Uhæderligt var det, om jeg tog din Eiendom!

SIGURD

Men hør dog først –

ØRNULF

Nei, siger jeg! Selv maa jeg fremme min Ret; lad saa Lykken raade.

KAARE træder nærmere

Vennesæle Raad er det Sigurd giver, men vil du fremme din Ret efter bedste Evne, saa kan jeg raade bedre. Regn aldrig paa Bøder saa længe Hjørdis har Noget at sige; men Hævn kan du faa, ifald du vil lyde mig.

ØRNULF

Hævn? Hvad raader du da til?

SIGURD

Til Ondt, det seer jeg nok!

DAGNY til Ørnulf

Hør ikke paa ham!

KAARE

Hjørdis har sagt mig fredløs, med List vil hun staa mig efter Livet; lover du at værge mig siden, saa vil jeg inat gaa til Gunnars Gaard og brænde Folkene inde. Er det efter dit Sind?

SIGURD

Niding!

ØRNULF roligt

Efter mit Sind? Veed du, Kaare, hvad der er mere efter mit Sind?

(tordnende)

At hugge Næse og Øren af dig, du usle Træl! Lidet kjender du gamle Ørnulf, ifald du mener at han vil være halvt om slig Skjændselsgjerning!

KAARE der er vegen tilbage

Falder ikke du over Gunnar, saa falder han over dig!

ØRNULF

Det har jeg Næver og Vaaben til at hindre.

SIGURD til Kaare

Og nu, bort fra os! Hæderlige Mænd har Skam af dit Samkvem!

KAARE ved Udgangen

Ja ja, jeg faar da værge mig selv saa godt jeg kan; men det siger jeg: angre vil I, om I fare frem med Lempe; jeg kjender Hjørdis, – og skal vel vide at ramme hende!

(gaar ned til Søen)

Syvende Scene

De Forrige undtagen Kaare Bonde.

DAGNY

Han pønser paa Hævn. Sigurd, det maa hindres!

ØRNULF fortrædelig

Aa, lad ham gjøre hvad ham lyster, hun er ikke bedre værd!

DAGNY

Det mener du ikke; kom ihu, du har dog fostret hende.

ØRNULF

Usalig var den Time jeg tog hende under mit Tag; det begynder at gaa som Jøkul sagde.

SIGURD

Jøkul?

ØRNULF

Jøkul, hendes Fader. Da jeg gav ham Banehugget, faldt han flad ned paa Græsvolden, saa paa mig og kvad:

Jøkuls Æt skal Jøkuls Bane

Volde Vee paa alle Veie;

Hvo der eier Jøkuls Skatte

Skal ei glædes ved sit Eie!

Da han saa havde kvædet, taug han stille en Stund og lo, og derpaa døde han.

SIGURD

Det skal du lidet agte.

ØRNULF

Ja ja, hvem veed! Der gaar et sikkert Sagn om at Jøkul engang gav sine Børn et Ulvehjerte at æde, saa at de bleve gramme i Hu; Hjørdis har forvist faaet sin Deel, det kjendes paa hende.

(standser ved at see ud til Høire)

Gunnar! – Skal vi To stedes til Møde igjen!

Ottende Scene

De Forrige. Gunnar Herse fra Høire.

GUNNAR

Ja, Ørnulf, du faar tænke om mig hvad du vil; men jeg kan ikke skilles fra dig som din Uven.

ØRNULF

Hvad er din Agt?

GUNNAR

At række dig Haanden til Fred før du reiser. Hører mig Alle; følger mig hjem og bliver som Gjæster hos mig saalænge det lyster Eder. Paa Soverum og Gildekost skorter det ikke, og om vor Tvist skal hverken tales idag eller imorgen.

SIGURD

Men Hjørdis –?

GUNNAR

Føier sig efter min Villie; hun skiftede Sind paa Hjemveien og mente som jeg, at vi nok kunde forliges, ifald I vilde gjæste os.

DAGNY

Ja, ja; saa maa det være!

SIGURD tvivlraadig

Men jeg veed dog ikke om –

DAGNY

Gunnar er din Fosterbroder; forsandt, jeg maatte kjende dig ilde ifald du vægrer dig.

GUNNAR til Sigurd

Venskab har du vist mig hvorhelst vi færdedes; du vil ikke dennegang være mig imod!

DAGNY

Og at fare fra Landet, medens Hjørdis sidder med Had igjen; – nei, nei, det maa vi ikke!

GUNNAR

Stor Uret har jeg øvet mod Ørnulf; før det er gjort godt igjen faar jeg ikke Fred for mig selv.

SIGURD hæftigt

Alt Andet kan jeg gjøre for dig, Gunnar, kun ikke at blive her!

(fatter sig)

Jeg er Kong Ædhelstans haandgangne Mand, og jeg maa til ham i England endnu i Vinter.

DAGNY

Men det kan du jo lige godt!

GUNNAR

Ingen veed hvad Lod Mænd kan møde; kanhænde, Sigurd, at det er sidste Gang vi træffes, og angre vil du da at du ikke var mig hjælpsom i det Længste.

DAGNY

Og sent vil du see mig glad, hvis du seiler bort idag.

SIGURD bestemt

Vel, lad saa være! Det skal skee som I ønske, end skjønt – dog, nu staar det fast, der er min Haand; jeg bliver her, og skal gjæste dig og Hjørdis.

GUNNAR ryster hans Haand

Tak, Sigurd, det vidste jeg vel. – Og du, Ørnulf, du siger som han?

ØRNULF tvær

Jeg skal tænke paa det; bittert har Hjørdis krænket mig, – idag vil jeg ikke svare.

GUNNAR

Ja ja, gamle Kjæmpe, Sigurd og Dagny vil nok vide at glatte din Pande. Nu bereder jeg Gildet; farer med Fred saalænge, og vel mødt i min Hal!

(gaar ud tilhøire)

Niende Scene

De Forrige undtagen Gunnar; senere Thorolf fra Høire.

SIGURD for sig selv

Hjørdis har skiftet Sind, sagde han! Da kjender han hende lidet; snarere maa jeg tro at hun pønser paa –

(afbryder og vender sig til Mændene)

Nu, følger mig Alle til Skibene; gode Gaver vil jeg vælge for Gunnar og hans Husfolk.

DAGNY

Gaver af det Bedste vi eie. Og du, min Fader, – ja du faar ikke Fred for mig før du føier dig.

Hun gaar med Sigurd og Mændene ned til Søen i Baggrunden.

ØRNULF

Føier mig? Ja, havde Gunnar ingen Kvindfolk i Huset, saa – ha, vidste jeg ret at ramme hende! – Thorolf, kommer du hid!

THOROLF der raskt er traadt ind

Som du seer! Er det sandt der spørges, har du været til Møde med Gunnar Herse?

ØRNULF

Ja!

THOROLF

Og har nu Strid med ham?

ØRNULF

Hm, idetmindste med Hjørdis.

THOROLF

Saa vær trøstig; nu faar du Hævn!

ØRNULF

Hævn? Hvem hævner mig?

THOROLF

Hør kun; jeg stod paa Skibet, da kom en Mand løbende med en Stav i Haanden og raabte: «Hører du til Ørnulfs Hærskib, saa hils ham fra Kaare Bonde og siig, at nu tager jeg Hævn for os Begge». Derpaa gik han i en Baad og roede bort, idet han sagde: «Tyve fredløse Mænd ligge i Fjorden; med dem gaar jeg sørpaa, og inden Kveldstid skal ikke Hjørdis have nogen Afkom at rose sig af.»

ØRNULF

Det sagde han! Ha, ha, nu skjønner jeg; Gunnar har skikket sin Søn bort, Kaare ligger i Ufred med ham –

THOROLF

Og nu roer han efter og dræber Gutten!

ØRNULF rask besluttet

Afsted Alle; det Bytte vil vi strides om!

THOROLF

Hvad har du isinde?

ØRNULF

Lad mig om det; det skal blive mig og ikke Kaare som tager Hævn!

THOROLF

Jeg gaar med dig!

ØRNULF

Nei, du følger Sigurd og din Søster til Gunnars Gaard.

THOROLF

Sigurd? Er han her i Landet?

ØRNULF

Der seer du hans Hærskibe; vi ere forligte, – du følger ham.

THOROLF

Til dine Uvenner?

ØRNULF

Gaa du kun til Gildet. Nu skal Hjørdis lære gamle Ørnulf at kjende! Men hør, Thorolf, for Ingen nævner du det, jeg nu har isinde; hører du, for Ingen!

THOROLF

Det lover jeg.

ØRNULF tager hans Haand og seer kjærligt paa ham

Farvel da, min vakkre Gut; tee dig høvisk i Gildehuset, saa jeg har Hæder af dig. Unødig Tale skal du ikke føre, men det du mæler, skal være hvast som en Sværdsæg. Vær vennesæl saalænge Godt vises dig, men ægges du, da skal du ikke tie dertil. Drik ikke Mere end du kan bære, men viis heller ikke Hornet fra dig, naar det bydes med Maade, paa det at du ikke skal holdes for en Kvindekarl.

THOROLF

Nei, vær du tryg!

ØRNULF

Saa, gaa nu til Gildet i Gunnars Gaard. Jeg kommer ogsaa til Gilde, og det paa den Viis, som mindst ventes.

(muntert til de Andre)

Afsted, Ulvunger; slib jeres Tænder, – nu skal I faa Blod at drikke!

Han gaar med de ældre Sønner tilhøire i Baggrunden.

Tiende Scene

Thorolf. Sigurd og Dagny komme i prægtige Gildeklæder fra Stranden, fulgte af to Mænd, der bære en Kiste; Mændene gaa strax tilbage igjen.

THOROLF seer efter Faderen

Nu fare de Alle ud for at slaaes, og jeg maa ikke gaa med; det er tungt at være den Yngste i Ætten. – Dagny, hil og sæl dig, Søster min!

DAGNY

Thorolf! Alle gode Vætter, – du er jo bleven voxen!

THOROLF

Nu ja, i fem Aar skulde jeg vel mene –

DAGNY

Ja ja, du siger sandt.

SIGURD rækker ham Haanden

I dig faar Ørnulf en rask Svend, hvis jeg ikke feiler.

THOROLF

Vilde han bare prøve mig, saa –

DAGNY smilende

Men han sparer dig mere end du har Sind til; jeg mindes nok, han har dig fast altfor kjær.

SIGURD

Hvor gik han hen?

THOROLF

Ned til Skibet; – afsted nu, han kommer siden!

SIGURD

Jeg venter paa mine Mænd, de bringe Varer op og fæste Skibene.

THOROLF

Der maa jeg hjælpe til!

(gaar ned til Søen)

Ellevte Scene

Sigurd og Dagny. Tilsidst Thorolf og Sigurds Mænd.

SIGURD efter en kort Betænkning

Dagny, min Hustru, nu ere vi i Enrum; jeg har Ting at sige dig, som ikke længer maa dølges.

DAGNY forundret

Hvad mener du?

SIGURD

Farlig tør den blive, denne Færd til Gunnars Gaard.

DAGNY

Farlig? Tænker du at Gunnar –

SIGURD

Gunnar er bold og brav; nei nei, – men bedre var det, ifald jeg havde faret herfra uden at gjæste ham.

DAGNY

Du gjør mig ræd! Sigurd, hvad er det?

SIGURD

Svar mig først paa Et. Den Guldring, som jeg engang gav dig, hvor har du den?

DAGNY viser den frem

Her om Armen; du bød mig bære den.

SIGURD

Kast den paa Havets Bund, saa dybt at den aldrig findes; thi den kan blive mange Mænds Bane!

DAGNY

Ringen!

SIGURD dæmpet

Den Kvæld, da Kvinderanet gik for sig hos din Fader, – du mindes vel –

DAGNY

Om jeg mindes!

SIGURD

Det er om det jeg vil tale.

DAGNY spændt

Hvad er det; sig frem!

SIGURD

Du veed der havde været Gilde; tidligt gik du til Sovestuen, men Hjørdis blev siddende ved Drikkebordet mellem Mændene. Flittigt gik Hornet rundt og allehaande stærke Løfter bleve svorne. Jeg svor at føre en fager Mø fra Island naar jeg reiste; Gunnar svor det samme som jeg og gav Drikken til Hjørdis. Da tog hun ved Hornet, stod op og gjorde det Løfte, at ingen Kjæmpe skulde eie hende til Viv, undtagen den, som gik til hendes Bur, dræbte Hvidbjørnen, som der stod bunden ved Døren, og bar hende bort paa sine Arme.

DAGNY

Ja ja, det veed jeg!

SIGURD

Men Alle mente de, at det var ugjørligt; thi Bjørnen var det vildeste Udyr, Ingen uden Hjørdis kunde komme den nær, og den havde tyve Mænds Styrke.

DAGNY

Men Gunnar fældte den dog, og blev navnkundig over alle Lande for den Daad.

SIGURD dæmpet

Det blev han, – men – jeg øvede Daaden!

DAGNY med et Udraab

Du!

SIGURD

Da Mændene gik fra Gildestuen, bad Gunnar mig følge med til Enetale i Soverummet. Da sagde han: «Hjørdis er mig kjærere, end alle Kvinder; jeg kan ikke leve uden hende.» Jeg svarede ham: «Saa gaa til hendes Bur; du veed de Vilkaar hun har sat.» Men han sagde: «Kvindekjær Mand skatter Livet høit; uvist blev Udfaldet, om jeg gik mod Bjørnen, og jeg ræddes for at lade Livet nu; thi saa mistede jeg Hjørdis med.» Længe talte vi sammen, og Enden blev, at Gunnar gjorde sit Skib rede, men jeg drog mit Sværd, tog Gunnars Hærklæder paa og gik til Buret.

DAGNY med stolt Glæde

Og du – du blev Bjørnens Bane!

SIGURD

Det blev jeg. I Buret var mørkt, som under Ravnens Vinger; Hjørdis mente det var Gunnar, som sad hos hende, – heed var hun af Mjøden, – hun drog en Ring af sin Arm og gav mig, – det er den, du nu bærer.

DAGNY nølende

Og du blev Natten over i Buret hos Hjørdis?

SIGURD

Mit Sværd laa draget mellem os.

(kort Ophold)

Før Dagen gryede, bar jeg Hjørdis til Gunnars Skib; vor List mærkede hun ikke, og han seilede bort med hende. Derpaa gik jeg til din Sovestue og fandt dig der blandt dine Kvinder, – nu, hvad siden fulgte, det veed du; jeg foer fra Island med en fager Mø, som jeg havde svoret, og du har siden trofast fulgt mig hvor jeg stævnede hen.

DAGNY i Bevægelse

Bolde Husbond! Du øvede hin Stordaad; – o, det burde jeg tænkt; Ingen, uden du, var dertil istand! Hjørdis, denne stolte og ypperlige Kvinde, kunde du vundet, og kaarede dog mig! Tifold kjærere maatte du være mig nu, ifald du ikke alt var mig det kjæreste i Verden!

SIGURD

Dagny, min gode Hustru, nu veed du Alt – hvad som trænges. Jeg maatte vare dig; thi Ringen, – lad den aldrig komme Hjørdis for Øie! Vil du gjøre mig til Villie, saa kast den ud – dybt paa Havbunden!

DAGNY

Nei, Sigurd, dertil er den mig for kjær; den er jo en Skjænk fra dig! Men vær du tryg, jeg skal dølge den for Alles Øine, og aldrig skal jeg røbe hvad du her har sagt mig.

Thorolf kommer fra Skibene med Sigurds Mænd.

THOROLF

Alt er rede til Gildefærden!

DAGNY

Kom da, Sigurd, – du ædle, djærve Kjæmpe!

SIGURD

Rolig, Dagny, – rolig! I din Magt staar det nu, om Færden skal endes med Fred eller Mandefald!

(raskt til de Øvrige)

Afsted Alle til Gildet i Gunnars Gaard!

(gaar med Dagny tilhøire; de Andre følge efter)

Innledning til Hærmændene på Helgeland, 2. versjon

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

I sine erindringer Samliv med Ibsen forteller John Paulsen at det var Edvard Grieg som introduserte ham for Ibsen. Det skjedde sommeren 1876 da Grieg og Paulsen hadde overvært Wagner-forestillingene i Bayreuth, og de etter forslag fra Grieg tok toget til Gossensass for å hilse på Ibsen. Under samtalene i Gossensass kom Grieg inn på et ønske han hadde om å komponere musikk til en lyrisk opera. Ibsen nevnte da sitt skuespill Olaf Liljekrans, men Grieg var ikke fristet av det, og det ble ikke gjort noen avtale. Men så skriver John Paulsen:

Mange, mange år efter denne mindeværdige sommer i Gossensasz betrodde Grieg mig, at han endelig hadde fået sit yndlingsønske opfyldt. Ibsen vilde af «Hærmændene på Helgeland» lage en operatekst for ham. Grieg var henrykt. «Hærmændene» med sine stærke dramatiske optrin og sit klangfulde sagapræg passed jo udmærket. En tid efter fik han ganske rigtig en pakke fra Ibsen. Det var begyndelsen af den lovede tekst, de første optrin af «Hærmændene» sat på sirlige vers og skrevet med Ibsens elegante, concise håndskrift. Men Grieg fik bange anelser, da han begyndte at gjennemgå Ibsens manuskript. Han så snart, at digteren ikke hadde sammentrængt stoffet og fremhævet hovedmomenterne, men holdt sig til skuespillet som det forelå og kun indskrænket sig til at rime replikkerne. Og pludselig stansed det begyndte samarbeide mellem digter og komponist – og vi gik glip af det uerstattelige, en national opera fra Griegs hånd. Hvad der egentlig var årsagen, ved jeg ikke. Jeg indbilder mig, at Grieg ikke kunde bruge Ibsens arbeide, fordi dette ikke svarte til musikens fordringer og desuden var for bredt. Ét er at skrive skuespil, et andet operatekster (Paulsen 1913, 17–18).

Helt siden urpremieren 24. november 1858 på Kristiania Norske Theater hadde Hærmændene paa Helgeland møtt stor velvilje blant teaterpublikum hjemme og ute. Det var det mest spilte av Ibsens stykker i hans levetid. At det romantiske sagadramaet viste seg å ha et så sterkt scenetekke, har trolig vært en viktig grunn til at Ibsen ønsket å lage en opera av dette stoffet. Da han en søndag i juli 1893 var på besøk hos sine gamle venner fra Bergens-tiden, familien Sontum, som nå bodde på Grefsen i Kristiania, kontaktet han Edvard Grieg, som av helsemessige grunner hadde lagt seg inn ved sanatoriet på Grefsen. Grieg sluttet seg til selskapet. Bolette Sontum forteller at de to berømte mennene, som ikke hadde vært sammen på noen år, hadde mye å samtale om. Blant emnene som ble berørt, var Ibsens idé om å lage en opera av Hærmændene paa Helgeland. Hvor seriøst denne ideen skulle oppfattes, er det ikke lett å lese ut av Bolette Sontums observasjoner: «Half serious, half jesting, they discussed the plan of Grieg’s setting The Vikings at Helgoland to music» (Sontum 1913, 251). Planen er ikke nevnt av Ibsen i noe kjent brev eller i andre sammenhenger, men Grieg omtaler den i et brev til Max Abraham i C.F. Peters Musikverlag i Leipzig 19. juni 1893, skrevet fra Grefsen sanatorium:

Gestern war Ibsen hier. Er will mir durchaus einen Operntext machen, nämlich: «Eine nordische Heerfahrt», ein Stof, welcher er für ein Schauspiel benutzt hat, und für Musik allerdings ganz ausgezeichnet ist. […] Ich muss mir die Sache noch überlegen und vor Allem sehen, wie Ibsen die Sache machen wird. Er hat nämlich, wie er sagte, schon bald einen Act fertig (Grieg 1997, 291–92).

I oversettelse:

I går var Ibsen her. Han vil absolutt lage en operatekst til meg, nemlig Hærmændene paa Helgeland, et stoff som han har benyttet i et skuespill, og som er helt utmerket for musikk. […] Jeg må fortsatt tenke igjennom saken og fremfor alt se hvordan Ibsen vil gjøre det. Han er nemlig, som han sa, snart ferdig med én akt (til norsk ved HIS).

Det eneste bevarte manuskriptet til en slik opera er det ufullendte NBO Ms. 8° 1935, med antatt datering 1893. Manuskriptet teller fire små sider, og innholdet tilsvarer første og deler av annen scene av skuespillet fra 1858, der Sigurd og Ørnulf møtes og forenes som venner. Mens skuespillet er i prosa, er teksten i operautkastet delvis omarbeidet til vers. Versbehandlingen vitner om at teksten ikke er gjennomarbeidet.

Librettoen starter i femfotsjamber. På første side forekommer et par enderim (før/gør, nord/ord), men teksten går snart over i den urimede varianten, blankvers. Valget av versemål er noe påfallende. Ibsen satte selv spørsmålstegn ved Oehlenschlägers bruk av dette klassiske versemålet til behandlingen av norrønt sagastoff (jf. innledningen til Hærmændene paa Helgeland 1858, under Tilblivelse). Blankverset er dessuten et versemål som forbindes med dramaet snarere enn med operaen. Kanskje dette kan være noe av årsaken til at versene gradvis går over i prosa.

Versifikasjonen er nokså skjødesløs allerede på første side. Den uregelmessige verslinjen «Jeg for en mødig kvinde! \ Mer værd» (∪ - ∪ - ∪ - ∪ - -) (HIS 3, ) kunne enkelt blitt rettet opp ved å beholde skuespillets ordlyd «mer e værd» . På andre side i operautkastet begynner prosareplikker å fortrenge versene, først i form av korte utrop: «Til hjælp for gubben!» (se HIS 3, ). Prosaen synes stedvis å opptre som kamuflerte verslinjer. Et eksempel på dette finnes på andre side, der to korte prosareplikker i følge, «Dit blod vil jeg sé!» og «Se først dit eget» (se HIS 3, ), står henholdsvis venstre- og høyrestilt på siden, slik verslinjedeler gjør når en verslinje er delt mellom to replikker. Prosareplikkene får ytterligere grafisk likhet med vers når tekst som ikke får plass på én linje, plasseres til høyre på siden, som i følgende eksempler:

Tre hundred i sølv. Med det er din ger-

ning sonet.

(HIS 3, )

Har tjent konger i mange fremmede

lande.

(HIS 3, )

Selv når prosaen helt har overtatt for versene (fra midt på andre side), er tendensen til linjestil påtagelig. Den opprinnelige prosaen i skuespillet er gjort mer korthuggen i operalibrettoen, og den normale ordstillingen blir ofte snudd. Eksempler på dette har vi i denne omarbeidelsen av Ørnulfs replikk:

For fem Vintre siden laa Sigurd og Gunnar Herse som Vikinger paa Island og havde Fredland der den Vinter tæt under min Gaard (HIS 3, ).

Fem vintre er det siden Gunnar herse

og du til Island kom.

I fik mit gæstevenskab

og fredlyst havn for eders skibe.

(HIS 3, )

Prosaen ligger tett opp til vers, noe som vil gjøre den enklere å synge i en operaoppsetning. Det forblir imidlertid uklart om en videre bearbeidelse av teksten ville foregått på vers eller i prosa. Dikterens siste forsøk på å skrive en opera oppgis altså før teksten har funnet sin nye form.

Om det var Griegs manglende entusiasme som fikk Ibsen til å gi opp prosjektet, er ikke kjent.

Tekstredegjørelse til Hærmændene på Helgeland, 2. versjon

skrevet av Hilde Bøe

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er et egenhendig, ufullført arbeidsmanuskript, NBO Ms.8° 1935. Når det ikke finnes førstetrykk fra Ibsens levetid, men egenhendig manuskript, velger HIS dette til grunntekst.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Det finnes ingen trykk fra Ibsens levetid. (Om manuskriptet, se Manuskriptbeskrivelse.)

ØVRIGE TEKSTKILDER

Det finnes ingen andre bevarte manuskripter til [ Hærmændene på Helgeland 1893].

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk gjengivelse samt fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. I den elektroniske utgaven finnes også en metrisk analyse av de versifiserte delene av teksten.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Håndskriften i grunnteksten er lett leselig. Manuskriptet er overveiende omhyggelig skrevet, med noen få rettelser. Tilfeller av utydelig eller uleselig tekst er markert med ‹tekst› eller ‹…›. Utydelig tekst er forsøkt rekonstruert innenfor vinkelparenteser dersom dette har vært mulig å gjøre med stor grad av sannsynlighet. Ibsen veksler mellom enkel og dobbel bindestrek, i HIS gjengis begge som enkel bindestrek.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i [ Hærmændene på Helgeland 1893] er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med arkaiserende trekk, for eksempel «hin stærke» og «mødig».

HIS gjengir de egenhendige, ufullførte grunntekstene i en tilnærmet diplomatarisk utgave.

Tegnsettingen i grunnteksten er regelmessig med et par unntak. Ibsens egne rettelser i grunnteksten omfatter ikke tegnsetting. Uregelmessigheter i tegnsettingen kommenteres ikke i noteapparatet. Tegnsettingen (etter replikkåpner og sceneanvisninger) er ikke standardisert slik som i de øvrige dramatekstene (om retningslinjene for dette, se innledningen til Hærmændene paa Helgeland 1858, under Tekstkritiske bemerkninger).

Originale linjeskift er beholdt (dermed også bindestreker i orddeling ved linjeskift). Oppsettet er lagt så nært det opprinnelige som mulig. Prosareplikkene er stedvis utformet grafisk på samme måte som verslinjer. For eksempel er korte replikker plassert venstre- og høyrestilt på siden slik verslinjedeler plasseres når en verslinje deles av to replikker, jf. Bakgrunn. Dette oppsettet gjengis i HIS.

Siden manuskriptet er etterlatt ufullført, har ikke Ibsen foretatt de endelige valg for teksten. Derfor kan ikke utgiveren alltid vite hva som skulle bli stående, om endringer skulle gjenopprettes, nye endringer foretas osv. Ibsens endringer i manuskriptet (strykninger, overskrivninger og erstatninger) er derfor gjengitt i sin helhet i den løpende teksten. Endringene er gjengitt så diplomatarisk som mulig, slik at strykninger er markert med gjennomstrekning, mens overskrevet tekst er satt foran tilføyd tekst og markert med særlige klammer. Tydeliggjøring av tegn ved overskrivning er markert med fet skrift. Ikke alle endringer i et håndskrift kan gjengis diplomatarisk, for eksempel overskrivning av tekst. I [ Hærmændene på Helgeland 1893] er endringene få og uten større omfang.

Tekstfeilene i [ Hærmændene på Helgeland 1893] angår først og fremst feilstaving. HIS retter ikke tekstfeil i de grunntekstene som gjengis diplomatarisk. Feil og mulige feil (med unntak av feil i tegnsetting) er i stedet anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er heller ikke rettet i HIS. Forventningene til ortografisk og grammatisk riktighet må nødvendigvis være mindre ved manuskripter enn ved trykte skrifter, som jo har gått gjennom flere normerings- og kontrollinstanser. HIS har paginert teksten og gitt sidereferanser til HU i tekstens yttermarg.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til en redegjørelse i innledningen til Catilina 1875 (HIS 1k, 146–48). Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS i registerbindet.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

Knapt halvparten av manuskriptet (de to første sidene) ble trykt første gang i en artikkel av Halvdan Koht i Aftenposten nr. 215, 30. april 1932, s. 1–2. Koht har gjort endringer i tegnsettingen etter rollenavn og har gjengitt teksten i dens rettede form, uten å angi hva det er rettet fra. Teksten inneholder noen avskriftsfeil. Artikkelen gjengir manuskriptets første side i faksimile.

NBO Ms.8° 1935 er siden trykt i sin helhet i HU 19, 36–38. Manuskriptet er der gjengitt «med angivelse av de få rettingene den inneholder» (HU 19, 36), disse endringene er anført i skarpe klammer i teksten. Mindre endringer (hovedsakelig overskrivninger) er utelatt fra teksten og er heller ikke omtalt. Erstatningen av «i» med «med» i manuskriptet ([2]v) er heller ikke tatt med i HUs tekst. Teksten i HU inneholder noen avskriftsfeil, for eksempel komma for utropstegn (HU 19, 37) og «Sa» for «Så» (HU 19, 38). Som hovedregel følger HU grunntekstens noe vaklende tegnsetting, men det er eksempler på at tegn stilltiende legges til (særlig punktum etter rollenavn) eller endres i usystematisk orden. En ortografisk feil er rettet (markert med skarpe klammer) (HU 19, 38).