Author: Henrik Ibsen
Date: 2012-07-16T22:00:00+00:00
Keywords: Tekst kommer
Publisher: Henrik Ibsens skrifter, UiO
Rights: This work is licensed under a Creative Commons Attribution-ShareAlike (CC BY-SA) 3.0 Unported License

LILLE EYOLF

HENRIK IBSENS SKRIFTER
2012
www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:
henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)
@IbsensSkrifter (twitter)
Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

LILLE EYOLF

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

LILLE EYOLF

LILLE EYOLF
SKUESPIL I TRE AKTER
AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1894

Personerne

ALFRED ALLMERS, ejendomsbesidder, literat, forhen timelærer

FRU RITA ALLMERS, hans hustru
EYOLF, deres barn; ni år gammel
FRØKEN ASTA ALLMERS, Alfreds yngre halvsøster
INGENIØR BORGHEJM
ROTTEJOMFRUEN

Handlingen foregår på Allmers’s ejendom ude ved fjorden, et par mile fra byen.

FØRSTE AKT

En smukt og rigt udstyret havestue. Mange møbler, blomster og planter. I baggrunden åbne glasdøre ud til en veranda. Vid udsigt over fjorden. Skogklædte åser i det fjerne. På hver af sidevæggene en dør, den til højre er en dobbeltdør og længst tilbage. Foran til højre en sofa med løse puder og tæpper. Stole og et lidet bord ved sofahjørnet. Foran til venstre et større bord med lænestole omkring. På bordet står en åben håndkuffert. Det er tidlig sommermorgen i varmt solskinsvejr.

Fru Rita Allmers står ved bordet, med ryggen mod højre, og pakker ud af kufferten. Hun er en smuk, temmelig stor, yppig, blond dame på omkring 30 år. Klædt i lys morgenkjole.

Lidt efter kommer frøken Asta Allmers ind gennem døren til højre, klædt i lysbrun sommerdragt med hat, jakke og parasol. Under armen har hun en temmelig stor låset mappe. Hun er smækker, middelhøj, med mørkt hår og dybe, alvorlige øjne. 25 år gammel.

ASTA indenfor døren

God morgen, kære Rita!

RITA vender hodet og nikker til hende

Nej sé, – er det dig, Asta! Kommer du alt så tidligt fra byen? Helt her ud til os?

ASTA lægger tøjet fra sig på en stol ved døren

Ja, jeg havde ikke rist eller ro på mig. Jeg syntes, jeg måtte herud og sé til lille Eyolf idag. Og til dig også.

(lægger mappen på bordet ved sofaen)

Og så gik jeg udover med dampskibet.

RITA smiler til hende

Og ombord traf du kanske en eller anden god ven? Sådan rent tilfældigt, mener jeg.

ASTA rolig

Nej, jeg traf sletikke nogen, som jeg kendte.

(sér kufferten)

Men, Rita, – hvad er det der for noget?

RITA pakker fremdeles ud

Alfreds rejsekuffert. Kender du ikke den?

ASTA glad, går nærmere

Hvad! Er Alfred kommen hjem!

RITA

Ja, tænk dig til, – han kom så rent uventet med nattetoget.

ASTA

Å, så var det det, jeg følte! Det var det, som drog mig herud! – Og han havde ingenting skrevet i forvejen? Ikke engang et brevkort?

RITA

Ikke et eneste ord.

ASTA

Ikke telegraferet heller?

RITA

Jo, en times tid før han kom. Ganske kort og koldt.

(ler)

Synes du ikke, det ligner ham, Asta?

ASTA

Jo da. Han går så stille med alting.

RITA

Men desto dejligere var det så, da jeg fik ham igen.

ASTA

Ja, det kan jeg nok tænke mig.

RITA

Hele fjorten dage før jeg vented ham!

ASTA

Og det står godt til med ham? Ikke nedstemt?

RITA klapper kufferten sammen og smiler til hende

Han så ud rent som om han var forklaret, da han kom ind ad døren.

ASTA

Og var ikke en smule træt heller?

RITA

Jo, træt tror jeg rigtignok han var. Dygtig træt også. Men, stakker, han havde jo gået til fods det meste af vejen.

ASTA

Og så har kanske højfjeldsluften været vel skarp for ham.

RITA

Nej, det kan jeg aldrig tro. Jeg har ikke hørt han har hostet en eneste gang.

ASTA

Nå, der kan du bare sé! Så var det jo godt alligevel da, at lægen fik ham overtalt til at gøre den turen.

RITA

Ja, nu, da det endelig er overstået, så –. Men du kan tro, det har været en forfærdelig tid for mig, Asta. Jeg har aldrig villet snakke om det. Og du kom jo så sjelden ud til mig også –

ASTA

Ja, det var visst ikke rigtig gjort af mig. Men –

RITA

Nå, nå, nå, – du havde jo skolen derinde i byen.

(smiler)

Og vor vejbygger – han var jo bortrejst også.

ASTA

Å, la’ være med det, Rita!

RITA

Ja, ja da. La’ vejbyggeren fare. – Men sligt savn, som jeg har følt efter Alfred, du! Slig en tomhed! Sligt øde! Uh, det var som om nogen var ble’t begravet her i huset –!

ASTA

Nå, herregud, – bare en sex–syv uger da –

RITA

Ja, men du må huske på, at Alfred har aldrig før været borte fra mig. Aldrig så længe som et døgn engang. Aldrig i alle de ti år –

ASTA

Nej, men derfor så synes jeg sandelig det var på tiden, at han fik komme lidt ud iår. Han skulde ha’ gået på fjeldtur hver eneste sommer. Det skulde han ha’ gjort.

RITA halvt smilende

Ak ja, du har godt for at snakke, du. Hvis jeg var så – så fornuftig som du, så havde jeg vel sluppet ham løs før – kanske. Men jeg syntes ikke, jeg kunde det, Asta! Det stod for mig, som om jeg aldrig vilde få ham igen mere. Kan du da ikke så godt forstå det?

ASTA

Nej. Men det er vel sagtens, fordi jeg ikke har nogen at miste.

RITA med et drillende smil

Har du virkelig sletikke nogen –?

ASTA

Ikke det jeg véd om.

(afbrydende)

Men sig mig, Rita, – hvor er Alfred henne? Sover han kanske?

RITA

Å langtfra. Han stod op lige så tidlig idag, som han plejer.

ASTA

Nå, så har han vel ikke været så svært træt heller.

RITA

Jo, inat. Da han kom. Men nu har han havt Eyolf inde hos sig over en hel time.

ASTA

Den stakkers lille, blege gutten! Skal han nu til at lære og lære igen?

RITA med et skuldertræk

Alfred vil jo så ha’ det, véd du.

ASTA

Ja, men jeg synes, du skulde sætte dig imod det, Rita.

RITA noget utålmodig

Nej, – véd du hvad, – det kan jeg virkelig ikke blande mig op i. Alfred må jo forstå de ting meget bedre end jeg. – Og hvad vil du da Eyolf skal ta’ sig til? Han kan jo ikke løbe omkring og lege, han, – ligesom andre børn.

ASTA bestemt

Jeg vil snakke med Alfred om dette her.

RITA

Ja, kære, gør du bare det. – Nå, sé der –

Alfred Allmers, i sommerdragt, ledende Eyolf ved hånden, kommer ind gennem døren til venstre. Han er en slank, finbygget mand på 36–37 år, med milde øjne, tyndt brunt hår og skæg. Over hans ansigt hviler et alvorligt, tankefuldt drag. – Eyolf bærer en dragt af snit som et slags uniform med guldsnore og løveknapper. Han er halt og går med krykke under den venstre arm. Benet er lammet. Han er liden af vækst, ser sygelig ud, men har smukke, kloge øjne.

ALLMERS slipper Eyolf, går glad hen og rækker Asta begge hænder

Asta! Kæreste Asta! At du er her ude! At jeg straks skulde få sé dig!

ASTA

Jeg syntes jeg måtte –. Velkommen hjem igen!

ALLMERS ryster hendes hænder

Tak skal du ha’ for det.

RITA

Ser han ikke prægtig ud?

ASTA stirrer ufravendt på ham

Dejlig! Rent dejlig! Så oplivet i øjnene! Ja, da har du vel skrevet svært meget undervejs.

(glad udbrydende)

Kanske gerne hele bogen er færdig, Alfred?

ALLMERS trækker på skuldren

Bogen –? Å, den –

ASTA

Ja, jeg tænkte mig, at det vilde gå så let for dig, når du bare fik komme ud.

ALLMERS

Det tænkte jeg også. Men sé, – det gik ganske anderledes, du. Jeg har såmænd ikke skrevet en linje på bogen.

ASTA

Har du ikke skrevet –!

RITA

Å så! Jeg kunde ikke skønne, at alt papiret lå urørt i kufferten.

ASTA

Men, kære Alfred, hvad har du da bestilt i al den tid?

ALLMERS smiler

Bare gået og tænkt og tænkt og tænkt.

RITA lægger armen om hans skulder

Tænkt lidt på dem også, som hjemme sad?

ALLMERS

Ja, det kan du vel vide. Meget også. Hver eneste dag.

RITA slipper ham

Nå, så er det jo godt og vel altsammen da.

ASTA

Men sletikke skrevet noget på bogen? Og så kan du endda sé så glad og tilfreds ud? Det plejer du da ikke ellers. Ikke når arbejdet går tungt for dig, mener jeg.

ALLMERS

Det har du ret i. For jeg har været så dum før, ser du. Det, at tænke, det rummer det bedste i en. Hvad som kommer på papiret duer ikke stort.

ASTA med et udråb

Duer det ikke!

RITA ler

Men er du ble’t gal, Alfred!

EYOLF ser troværdig op på ham

Jo da, pappa, – det, som du skriver, det duer.

ALLMERS smiler og stryger hans hår

Ja ja, når du siger det, så –. Men tro du mig, – der kommer en bagefter, som vil gøre det bedre.

EYOLF

Hvad skulde det være for en? Å, sig det!

ALLMERS

Giv tid. Han vil nok komme og melde sig.

EYOLF

Og hvad vil du så gøre?

ALLMERS alvorlig

Så vil jeg gå til fjelds igen –

RITA

Fy, skam dig, Alfred!

ALLMERS

– op på højderne og på de store vidder.

EYOLF

Pappa, tror du ikke jeg snart blir så bra’, at jeg kan få være med dig?

ALLMERS smærtelig berørt

Å jo, kanske det, lille gutten min.

EYOLF

For jeg synes, det vilde være så kækt, det, om jeg også kunde klyve i fjeldene.

ASTA afledende

Nej, hvor pæn og pyntet du er idag, Eyolf!

EYOLF

Ja, synes du ikke det, tante?

ASTA

Jo da. Er det for pappas skyld, at du har fået de nye klæderne på?

EYOLF

Ja, jeg bad mamma om det. For jeg vilde, pappa skulde sé mig med dem.

ALLMERS sagte til Rita

Du skulde ikke ha’ gi’t ham den slags dragt.

RITA dæmpet

Å, men han plaged mig så længe. Bad så indstændig. Jeg fik ikke fred for ham.

EYOLF

Og, det er sandt, pappa, – Borghejm har købt en bue til mig. Og lært mig at skyde med den også.

ALLMERS

Ja, sé det, det er rigtig noget for dig, det, Eyolf.

EYOLF

Og når han kommer igen næste gang, så vil jeg be’ ham lære mig at svømme også.

ALLMERS

Svømme! Å, men hvorfor vil du nu det da?

EYOLF

Jo, for alle gutterne nede ved stranden, de kan svømme. Det er bare mig, som ikke kan.

ALLMERS bevæget, lægger armene om ham

Du skal få lov til at lære alt, hvad du bare vil! Alt, hvad du selv har lyst til.

EYOLF

Ja, véd du, hvad jeg har allermest lyst til, pappa?

ALLMERS

Nå? Sig mig det.

EYOLF

Allerhelst vil jeg lære at bli’ soldat.

ALLMERS

Å, lille Eyolf, der er så mange andre ting, som er bedre end det.

EYOLF

Ja, men når jeg blir stor, så må jeg jo bli’ soldat. Det véd du da vel.

ALLMERS knuger hænderne

Ja, ja, ja; vi får sé –

ASTA sætter sig ved bordet til venstre

Eyolf! Kom her bort til mig, så skal jeg fortælle dig noget.

EYOLF går derhen

Hvad er det for noget, tante?

ASTA

Tænk dig, du, Eyolf, – jeg har set Rottejomfruen.

EYOLF

Hvad! Har du set Rottejomfruen! Å, du bare narrer mig!

ASTA

Nej, det er sandt. Jeg så hende igår.

EYOLF

Hvor så du hende da?

ASTA

Jeg så hende på vejen, udenfor byen.

ALLMERS

Jeg så hende også et steds oppe i landet.

RITA som sidder i sofaen

Kanske vi også får sé hende da, Eyolf.

EYOLF

Tante, er ikke det underligt, du, at hun heder Rottejomfruen?

ASTA

Folk kalder hende bare så, fordi hun rejser rundt land og strand og fordriver alle rotterne.

ALLMERS

Egentlig skal hun nok hede frøken Varg, tror jeg.

EYOLF

Varg? Det betyder jo en ulv, det.

ALLMERS klapper ham på hodet

Véd du det også, du, Eyolf?

EYOLF betænksomt

Så kanske det kan være sandt alligevel, at hun er varulv om natten. Tror du det, pappa?

ALLMERS

Å nej, det tror jeg ikke. – Men nu skulde du gå ned og lege lidt i haven.

EYOLF

Synes du ikke det var bedre jeg tog nogen bøger med mig?

ALLMERS

Nej, ingen bøger herefter. Gå så heller ned på stranden til de andre gutterne.

EYOLF forlegen

Nej, pappa, jeg vil ikke gå ned til gutterne idag.

ALLMERS

Hvorfor ikke det da?

EYOLF

Nej, fordi jeg har disse her klæderne på.

ALLMERS rynker panden

Gør de kanske nar af – af dine pæne klæder!

EYOLF undvigende

Nej, det tør de ikke. For så vilde jeg slå dem.

ALLMERS

Nå ja, – hvad så –?

EYOLF

Men de er så uskikkelige, de gutterne. Og så siger de, at jeg aldrig kan bli’ soldat.

ALLMERS med undertrykt harme

Hvorfor siger de det, tror du?

EYOLF

De er vel misundelige på mig. For, pappa, de er jo så fattige, de, at de må gå barbént.

ALLMERS sagte, med kvalt stemme

Å, Rita, – hvor det nager mig i hjertet, dette her!

RITA beroligende, rejser sig

Så-så-så!

ALLMERS truende

Men de gutterne, de skal engang få føle, hvem der er herrer dernede på stranden!

ASTA lyttende

Der er nogen, som banker.

EYOLF

Det er visst Borghejm!

RITA

Kom ind!

Rottejomfruen kommer sagte og stilfærdigt ind gennem døren til højre. Hun er en liden, tynd, sammenskrumpet skikkelse, gammel og gråhåret, med hvasse, stikkende øjne. Klædt i en gammeldags, blomstret kjole med sort kysehat og saloppe. I hånden har hun en stor rød paraply og på armen, i en snor, en sort pose.

EYOLF sagte, griber Asta i kjolen

Tante! Det må visst være hende!

ROTTEJOMFRUEN nejer ved døren

Med allerydmygst forlov, – har herskabet noget, som gnaver her i huset?

ALLMERS

Vi? Nej, jeg tror ikke det.

ROTTEJOMFRUEN

Ja, for ellers så skulde jeg så inderlig gerne hjælpe herskabet af med det.

RITA

Ja, ja, vi forstår. Men vi har ikke noget af den slags.

ROTTEJOMFRUEN

Det var højst uheldigt, det. For nu er jeg just ude på rundrejse. Og ingen véd, når jeg kommer på disse kanter igen. – Å, så træt jeg er!

ALLMERS peger mod en stol

Ja, De sér ud til det.

ROTTEJOMFRUEN

En skulde jo aldrig bli’ træt af at gøre vel imod de stakkers små, som hades og forfølges så hårdeligen. Men det ta’r så svært på kræfterne.

RITA

Kanske De vil ta’ plads og hvile Dem lidt?

ROTTEJOMFRUEN

Takker mangfoldige gange.

(sætter sig på en stol mellem døren og sofaen)

For hele natten har jeg været ude i forretninger.

ALLMERS

Så De har det?

ROTTEJOMFRUEN

Ja, over på øerne.

(lér klukkende)

Folkene havde så sandelig bud efter mig. De kvied sig nok svært ved det. Men der var ikke anden råd. De måtte såmænd pænt bide i det sure æble.

(ser på Eyolf og nikker)

Sure æble, lille herre. Sure æble.

EYOLF uvilkårligt, lidt forknyt

Hvorfor måtte de –?

ROTTEJOMFRUEN

Hvad?

EYOLF

Bide i det?

ROTTEJOMFRUEN

Jo, for de kunde ikke nære sig længer. For rotterne og for alle de små rottebørnene, skønner vel unge herren.

RITA

Uh! De stakkers folk, – har de så mange af dem?

ROTTEJOMFRUEN

Ja, så det vrimled og kryde.

(lér stille fornøjet)

Oppe i sengene kribled og krabled de hele natten lang. Mælkefadene plumped de ned i. Og over gulvene hvisled og risled de både på kryds og på tvers.

EYOLF sagte til Asta

Jeg vil aldrig rejse der ud, tante.

ROTTEJOMFRUEN

Men så kom jeg – og én til. Og vi tog dem med os allesammen. De søde, små gestalterne! Allesammen fik vi to has på.

EYOLF med et skrig

Pappa, – sé, sé!

RITA

Men gud, Eyolf da!

ALLMERS

Hvad er der på færde?

EYOLF peger

Der er noget, som spræller i posen!

RITA over til venstre, skriger

Uh da! Få hende ud, Alfred!

ROTTEJOMFRUEN lér

Å, allersødeste frue, vær da aldrig ræd for så’nt et lidet skabilken.

ALLMERS

Men hvad er det da for noget?

ROTTEJOMFRUEN

Det er bare Mopsemand.

(snører posen op)

Kom så op fra mørket, du allerkæreste vennen min.

En liden hund med bred, sort snude stikker hodet op af posen.

ROTTEJOMFRUEN nikker og vinker til Eyolf

Kom trøstig nærmere, lille blessérte krigsmand! Han bider ikke. Kom hid! Kom hid!

EYOLF holder sig til Asta

Nej, jeg tør ikke.

ROTTEJOMFRUEN

Synes ikke den unge herre, at han har et mildt og elskeligt åsyn?

EYOLF forbauset, peger

Den der!

ROTTEJOMFRUEN

Ja, just han.

EYOLF halv sagte, stirrer ufravendt på hunden

Jeg synes, han har det forfærdeligste – åsyn, jeg har sét.

ROTTEJOMFRUEN lukker posen

Å, det kommer. Det kommer nok.

EYOLF går uvilkårlig nærmere, helt hen, og stryger let over posen

Dejlig, – dejlig er han alligevel.

ROTTEJOMFRUEN med varsom stemme

Men nu er han så træt og mødig, stakker. Så inderlig træt er han.

(sér på Allmers)

For den ta’r på kræfterne, – den slags leg, kan herren tro.

ALLMERS

Hvad slags leg, mener De?

ROTTEJOMFRUEN

Lokkelegen.

ALLMERS

Aha, det er kanske hunden, som lokker rotterne?

ROTTEJOMFRUEN nikker

Mopsemand og jeg. Vi to er sammen om det. Og det går så glat. At sé til da. Han får bare en snor i halsbåndet. Så leder jeg ham tre gange rundt huset. Og spiller på mundharpe. Og når de det hører, så må de op af kælderne og ned fra loftene og ud fra hullerne, – alle de velsignede små skabninger.

EYOLF

Bider han dem så ihjæl da?

ROTTEJOMFRUEN

Å langt ifra! Nej, vi går ned til båden, han og jeg. Og så følger de efter os. Både de voksne og småpuslingerne deres.

EYOLF spændt

Og hvad så –? Fortæl det!

ROTTEJOMFRUEN

Så lægger vi ud fra land. Og jeg vrikker med åren og spiller på mundharpe. Og Mopsemand, han svømmer bagefter.

(med gnistrende øjne)

Og alle de, som kribled og krabled, de følger og følger os ud på dybets vande. Ja, for det må de!

EYOLF

Hvorfor må de?

ROTTEJOMFRUEN

Just fordi de ikke vil. Fordi de er så grøssende rædde for vandet, – derfor må de ud i det.

EYOLF

Drukner de så?

ROTTEJOMFRUEN

Hver evige en.

(sagtere)

Og så har de det så stille og så godt og mørkt, som de bare kan ønske sig det, – de yndige små. Sover dernede så sød og så lang en søvn. Alle de, som menneskene hader og forfølger.

(rejser sig)

Ja, før i tiden havde jeg ingen Mopsemand behov. Da lokked jeg selv da. Jeg alene.

EYOLF

Hvad lokked De for noget?

ROTTEJOMFRUEN

Mennesker. En mest.

EYOLF i spænding

Å, sig mig, hvad det var for en!

ROTTEJOMFRUEN lér

Det var allerkæresten min, det, lille hjerteknuser!

EYOLF

Hvor er så han henne nu?

ROTTEJOMFRUEN hårdt

Nede hos alle rotterne.

(atter mildt)

Men nu må jeg ud i forretninger igen. Altid på farten.

(til Rita)

Har herskabet slet ingen brug for mig idag? For så kunde jeg gøre det af med det samme.

RITA

Nej tak; jeg tror ikke det trænges.

ROTTEJOMFRUEN

Ja-ja, sødeste frue, – en kan aldrig vide –. Skulde herskabet mærke, at her er noget, som nager og gnaver, – og kribler og krabler, – så sé bare til at få fat på mig og Mopsemand. – Farvel, farvel så mange tusend gange.

Hun går ud gennem døren til højre.

EYOLF sagte, triumferende til Asta

Tante, tænk, at jeg også har sét Rottejomfruen!

Rita går ud på verandaen og vifter sig med lommetørklædet. Lidt efter går Eyolf varsomt og ubemærket ud til højre.

ALLMERS tager mappen på bordet ved sofaen

Er det din mappe, denne her, Asta?

ASTA

Ja. Jeg har nogen af de gamle brevene i den.

ALLMERS

Å, familjebrevene –

ASTA

For du bad mig jo ordne dem for dig, mens du var borte.

ALLMERS klapper hende på hodet

Og det har du også fundet tid til, du!

ASTA

Å ja. Jeg har gjort det dels herude og dels inde i byen hos mig selv.

ALLMERS

Tak, kære –. Fandt du så noget særligt i dem?

ASTA henkastende

Å, – så et og andet finder en jo altid i slige gamle papirer, véd du vel.

(sagtere, alvorligt)

Det der i mappen, det er brevene til mor.

ALLMERS

Ja, dem skal du naturligvis selv beholde.

ASTA med overvindelse

Nej. Jeg vil, at du skal sé dem igennem, du også, Alfred. Engang, – senere hen i livet. – Men idag har jeg ikke nøglen til mappen med mig.

ALLMERS

Behøves ikke, kære Asta. For jeg læser så aldrig din mors breve alligevel.

ASTA fæster øjnene på ham

Så vil jeg engang, – sådan en lun aftenstund, fortælle dig noget af det, som står i dem.

ALLMERS

Ja, det kan du heller gøre. Men behold du bare din mors breve. Du har ikke så mange erindringer efter hende.

Han rækker Asta mappen. Hun tager den og lægger den hen på stolen under overtøjet.

Rita kommer ind i stuen igen.

RITA

Uh, jeg synes det gamle uhyggelige fruentimmer bragte ligesom en ligstank med sig.

ALLMERS

Ja, lidt uhyggelig var hun jo.

RITA

Jeg følte mig næsten syg, mens hun var i stuen.

ALLMERS

For resten kan jeg nok forstå den tvingende og dragende magt, som hun snakked om. Ensomheden oppe mellem tinderne og på de store vidder har noget af det samme.

ASTA sér opmærksomt på ham

Hvad er det for noget, som er foregået med dig, Alfred?

ALLMERS smiler

Med mig?

ASTA

Ja, noget er det. Næsten som en forvandling. Rita har også lagt mærke til det.

RITA

Ja, jeg så det, straks du kom. Men det er da vel bare godt, det, Alfred?

ALLMERS

Det bør være godt. Og det må og det skal bli’ til det gode.

RITA udbrydende

Du har oplevet noget på rejsen! Nægt det ikke! For jeg sér det på dig!

ALLMERS ryster på hodet

Ingen verdens ting – i det ydre. Men –

RITA spændt

Men –?

ALLMERS

Indvendig i mig er der rigtignok sket en liden omvæltning.

RITA

Å gud –!

ALLMERS beroligende, klapper hendes hånd

Bare til det gode, kære Rita. Det kan du så trygt lide på.

RITA sætter sig i sofaen

Dette her må du endelig straks fortælle os. Altsammen!

ALLMERS vender sig mod Asta

Ja, lad os sætte os, vi også. Så skal jeg prøve på at fortælle. Så godt jeg kan.

Han sætter sig i sofaen ved siden af Rita. Asta rykker en stol frem og sætter sig nær ved ham. Kort ophold.

RITA sér på ham i forventning

Nå da –?

ALLMERS sér frem for sig

Når jeg tænker tilbage på mit liv – og min skæbne – i de sidste ti–elleve år, så står det næsten for mig som et eventyr eller som en drøm. Synes ikke du også det, Asta?

ASTA

Jo, i mange måder synes jeg det.

ALLMERS vedblivende

Når jeg tænker på, hvad vi to var før, Asta. Vi to stakkers fattige forældreløse –

RITA utålmodig

Å ja, det er jo så længe siden.

ALLMERS uden at høre på hende

Og nu sidder jeg her i velstand og herlighed. Har kunnet følge mit kald. Har kunnet arbejde og studere, – alt efter egen lyst.

(rækker hånden ud)

Og hele denne store, ubegribelige lykke – den skylder vi dig, du kæreste Rita.

RITA halvt spøgende, halvt uvillig, smækker ham over hånden

Vil du nu bare sé at holde op med den snak.

ALLMERS

Jeg nævner det jo også blot som en slags indledning –

RITA

Å, spring så den indledning over!

ALLMERS

Rita, – du må ikke tro, det var lægens råd, som drev mig op i fjeldene.

ASTA

Ikke det, Alfred?

RITA

Hvad var det da, som drev dig?

ALLMERS

Det var det, at jeg fandt ikke ro ved mit arbejdsbord længer.

RITA

Ikke ro! Kære, hvem forstyrred dig da?

ALLMERS ryster på hodet

Ingen udenfra. Men jeg havde en følelse af, at jeg ligefrem misbrugte – eller – nej, forsømte mine bedste evner. At jeg sløsed tiden væk.

ASTA med store øjne

Når du sad og skrev på bogen?

ALLMERS nikker

For jeg har da vel ikke evner til bare det alene. Jeg måtte vel kunne udrette et eller andet ellers også.

RITA

Var det det, du sad og grubled over?

ALLMERS

Ja, det var det nærmest.

RITA

Og derfor blev du så utilfreds med dig selv i den sidste tid. Og med os andre også. Ja, for det var du, Alfred!

ALLMERS sér hen for sig

Der sad jeg bøjet over bordet og skrev dag efter dag. Mangen gang halve natten også. Skrev og skrev på den store, tykke bogen om « Det menneskelige ansvar». Hm!

ASTA lægger hånden på hans arm

Men, kære, – den bogen skal jo bli’ dit livsværk.

RITA

Ja, det har du da tidt nok sagt.

ALLMERS

Jeg tænkte så. Lige siden jeg begyndte at bli’ voksen.

(med et varmt udtryk i øjnene)

Så satte du mig i stand til at gå i vej med det, du kære Rita –

RITA

Å snak!

ALLMERS smiler til hende

– du med dit guld og med dine grønne skoge –

RITA halvt leende, halvt fortrydelig

Kommer du med det tøjeri igen, så banker jeg dig.

ASTA sér bekymret på ham

Men bogen, Alfred?

ALLMERS

Den begyndte ligesom at fjerne sig. Men mere og mere steg tanken om de højere pligter, som stilled sit krav til mig.

RITA strålende, griber hans hånd

Alfred!

ALLMERS

Tanken om Eyolf, kære Rita.

RITA skuffet, slipper hånden

Ah, – om Eyolf!

ALLMERS

Dybere og dybere har stakkers lille Eyolf taget plads i mig. Efter det ulykkelige fald fra bordet –. Og mest efter at vi har visshed for, at det er uopretteligt –

RITA indstændigt

Men du ta’r dig jo af ham, alt hvad du kan, Alfred!

ALLMERS

Som en skolemester, ja. Men ikke som en far. Og en far er det jeg vil være for Eyolf herefter.

RITA sér på ham og ryster på hodet

Jeg forstår dig visst ikke rigtig.

ALLMERS

Jeg mener, at jeg af al min magt vil prøve på at gøre ham det uoprettelige så lindt og så let som tænkeligt er.

RITA

Å men, du, – gud ske lov, jeg tror ikke, han føler det så dybt.

ASTA bevæget

Jo, Rita, det gør han.

ALLMERS

Ja, vær viss på det, at han føler det dybt.

RITA utålmodig

Men, kære, – hvad mere kan du da gøre for ham?

ALLMERS

Jeg vil prøve på at lyse op i alle de rige muligheder, som dæmrer i hans barnesjæl. Alt, hvad han rummer af ædle spirer vil jeg bringe til at skyde vækst, – sætte blomst og frugt.

(varmere og varmere, rejser sig)

Og jeg vil mere end det! Jeg vil hjælpe ham til at bringe samklang mellem hans ønsker og det, som ligger opnåeligt foran ham. For sådan er han ikke nu. Al hans higen går imod det, som for hele livet vil bli’ uopnåeligt for ham. Men jeg vil skabe lykkefølelse i hans sind.

Han går et par gange op og ned ad gulvet. Asta og Rita følger ham med øjnene.

RITA

Du skulde ta’ disse ting med mere ro, Alfred!

ALLMERS standser ved bordet til venstre og sér på dem

Eyolf skal ta’ mit livsværk op. Ifald han så vil. Eller han kan få vælge noget, som er fuldt ud hans eget. Kanske helst det. – Nå, for alle tilfældes skyld så la’r jeg mit ligge.

RITA rejser sig

Men, kæreste Alfred, – kan du da ikke arbejde både for dig selv og for Eyolf?

ALLMERS

Nej, det kan jeg ikke. Umuligt! Jeg kan ikke dele mig selv her. Og derfor så viger jeg. Eyolf skal være den fuldfærdige i vor slægt. Og jeg vil sætte mit nye livsværk i det at gøre ham til den fuldfærdige.

ASTA har rejst sig og går hen til ham

Dette her har kostet dig en forfærdelig hård kamp, Alfred.

ALLMERS

Ja, det har det. Her hjemme havde jeg aldrig vundet bugt med mig selv. Aldrig tvunget mig selv ind under forsagelsen. Aldrig her hjemme.

RITA

Var det altså derfor du rejste ud i sommer?

ALLMERS med lysende øjne

Ja! Og så kom jeg op i den uendelige ensomhed. Fik sé solopgangen lyse over tinderne. Føle mig nærmere stjernerne. Næsten som i forståelse og i samfund med dem. Og så kunde jeg det.

ASTA sér tungt på ham

Men aldrig vil du skrive mere på bogen om «Det menneskelige ansvar»?

ALLMERS

Nej, aldrig, Asta. Jeg kan ikke splitte mig selv mellem to opgaver, siger jeg jo. – Men jeg vil føre det menneskelige ansvar igennem – i mit liv.

RITA med et smil

Tror du virkelig, at du kan holde fast ved slige høje forsætter her hjemme?

ALLMERS tager hendes hånd

I forbund med dig kan jeg det.

(rækker den anden hånd frem)

Og i forbund med dig også, Asta.

RITA trækker sin hånd til sig

Med to altså. Du kan altså dog dele dig.

ALLMERS

Men kæreste Rita –!

Rita går fra ham og stiller sig i havedøren.

Det banker let og hurtigt på døren til højre. Ingeniør Borghejm træder rask ind. Han er en ung mand på vel 30 år. Lyst og frejdigt udtryk. Rank holdning.

BORGHEJM

Godmorgen, godmorgen, frue!

(standser glad ved synet af Allmers)

Nej, hvad sér jeg! Allerede hjemme igen, herr Allmers?

ALLMERS ryster hans hånd

Ja, jeg kom i nat.

RITA munter

Han havde ikke lov længer, herr Borghejm.

ALLMERS

Nej men det er jo ikke sandt, Rita –

RITA kommer nærmere

Jo visst er det sandt, jo. Hans permission var udløben.

BORGHEJM

Så De holder Deres mand så stramt i tøjlerne, frue?

RITA

Jeg holder på mine rettigheder. Og alting må da ha’ en ende også.

BORGHEJM

Å, ikke alting, – håber jeg. – Godmorgen, frøken Allmers!

ASTA undvigende

God morgen.

RITA sér på Borghejm

Ikke alting, siger De?

BORGHEJM

Ja, jeg tror så fuldt og fast på, at der da i al fald er noget her i verden, som ingen ende ta’r.

RITA

Nu tænker De visst på kærlighed – og sligt noget.

BORGHEJM varmt

Jeg tænker på alt det, som dejligt er!

RITA

Og som aldrig får ende. Ja, lad os tænke på det. Håbe på det, allesammen.

ALLMERS træder hen til dem

Nu bli’r De vel snart færdig med vejarbejdet herude?

BORGHEJM

Jeg er alt færdig. Blev færdig igår. Det har varet længe nok. Men, gudskelov, det fik da en ende.

RITA

Og det er De så kisteglad over?

BORGHEJM

Ja, det er jeg rigtignok!

RITA

Nå, det må jeg sige –

BORGHEJM

Hvad, frue?

RITA

Det er just ikke videre pænt af Dem, herr Borghejm.

BORGHEJM

Så? Hvorfor ikke det?

RITA

Nej, for da kommer De vel ikke ret ofte ud på disse kanter herefter.

BORGHEJM

Nej, det er sandt. Det tænkte jeg ikke på.

RITA

Nå, en gang imellem kan De vel sagtens komme ud til os alligevel.

BORGHEJM

Nej, det bli’r nok desværre umuligt for mig på lange tider nu.

ALLMERS

Så? Hvorfor det da?

BORGHEJM

Jo, for nu har jeg fået et stort, nyt arbejde, som jeg må ta’ fat på straks.

ALLMERS

Nej, har De det?

(trykker hans hånd)

Det glæder mig hjertelig.

RITA

Gratulerer, gratulerer, herr Borghejm!

BORGHEJM

Hys, hys, – jeg har egentlig ikke lov til at snakke højt om det endnu! Men jeg kan ikke dy mig! – Det er et svært vejarbejde – oppe i det nordlige. Med fjeldovergange – og med de utroligste vanskeligheder at overvinde!

(udbrydende)

Å, du store, vakkre verden, – hvad det er for en lykke, det, at være vejbygger!

RITA smiler og sér drillende på ham

Er det bare for det vejarbejdets skyld, at De kommer herud så rent ellevild idag?

BORGHEJM

Nej, ikke for det alene. Men for alle de lyse og lovende udsigter, som åbner sig for mig.

RITA som før

Aha, der er kanske noget endnu dejligere bagved!

BORGHEJM skotter mod Asta

Hvem véd! Når lykken først kommer, så plejer den jo komme som en vårflom.

(vender sig til Asta)

Frøken Allmers, skulde ikke vi to spadsere en liden tur sammen? Sådan som vi plejer?

ASTA hurtig

Nej, nej tak. Ikke nu. Ikke idag.

BORGHEJM

Å, kom så! Bare en bitte liden tur! Jeg synes, jeg har så meget at snakke med Dem om, før jeg rejser.

RITA

Det er kanske noget, som De ikke må snakke højt om endnu?

BORGHEJM

Hm, det kommer nu an på –

RITA

Ja, for De kan jo også godt hviske.

(halv sagte)

Asta, du må endelig gå med ham.

ASTA

Men, kære Rita –

BORGHEJM bedende

Frøken Asta, – husk på, at dette skulde være en afskedstur – for lange, lange tider.

ASTA tager sin hat og parasol

Jaja, lad os gå lidt omkring nede i haven da.

BORGHEJM

Å tak, tak for det!

ALLMERS

Og sé så lidt efter Eyolf med det samme.

BORGHEJM

Ja, Eyolf, det er sandt! Hvor er Eyolf henne idag? Jeg har noget med til ham.

ALLMERS

Han går og leger etsteds dernede.

BORGHEJM

Nej virkelig! Så han er begyndt at lege nu? Ellers plejer han bare sidde inde og læse.

ALLMERS

Det skal ha’ en ende. En rigtig friluftsgut skal der bli’ af ham.

BORGHEJM

Sé, det er ret! Ud i det fri med ham også, stakker! Herregud, en kan da ikke gøre noget bedre end lege i denne velsignede verden. Jeg synes hele livet er som en leg, jeg! – Kom så, frøken Asta!

Borghejm og Asta går ud på verandaen og ned gennem haven.

ALLMERS står og sér efter dem

Du, Rita, – tror du, der er noget imellem de to?

RITA

Jeg véd ikke, hvad jeg skal sige. Før trode jeg det. Men Asta er ble’t mig så uforklarlig, – så rent ubegribelig i den sidste tid.

ALLMERS

Så? Er hun det. Mens jeg var borte?

RITA

Ja, i de sidste par uger, synes jeg.

ALLMERS

Og du tror ikke, at hun nu længer bry’r sig sådan videre om ham?

RITA

Ikke alvorligt. Ikke helt og holdent. Hensynsløst. Det tror jeg ikke.

(sér forskende på ham)

Vilde det være dig imod, ifald hun gjorde det?

ALLMERS

Ikke egentlig imod. Men det vilde jo unægtelig være en ængstende tanke –

RITA

Ængstende?

ALLMERS

Ja, for du må huske på, at jeg har ansvar for Asta. For hendes livs lykke.

RITA

Å hvad – ansvar! Asta er da vel voksen? Hun forstår da sagtens at vælge selv, skulde jeg tro.

ALLMERS

Ja, vi får jo håbe det, Rita.

RITA

Jeg for min part tror nu sletikke noget ondt om Borghejm.

ALLMERS

Nej, kære, – det gør jo ikke jeg heller. Tvert imod. Men alligevel –

RITA vedblivende

Og jeg skulde svært gerne sé, at der blev et par af ham og Asta.

ALLMERS misfornøjet

Ja, hvorfor egentlig det da?

RITA i voksende sindsbevægelse

Jo, for så måtte hun rejse langt bort med ham! Og så kunde hun aldrig komme herud til os ligesom nu!

ALLMERS stirrer forbauset på hende

Hvad! Kunde du ønske at bli’ Asta kvit!

RITA

Ja, ja, Alfred!

ALLMERS

Men hvorfor i al verden –?

RITA slår armene lidenskabelig om hans hals

Jo, for så havde jeg dig da endelig for mig selv alene! Skønt – ikke da heller! Ikke helt for mig!

(brister i krampegråd)

Å, Alfred, Alfred, – jeg kan ikke gi’ slip på dig.

ALLMERS gør sig læmpeligt løs

Men kæreste Rita, – så vær da fornuftig!

RITA

Nej, jeg bry’r mig ikke en smule om at være fornuftig! Jeg bry’r mig bare om dig! Om dig alene i hele verden!

(kaster sig atter om hans hals)

Om dig, om dig, om dig!

ALLMERS

Slip, slip, – du kvæler mig –!

RITA slipper ham

Gid jeg så sandt kunde!

(sér gnistrende på ham)

Å, dersom du vidste, hvor jeg har hadet dig –!

ALLMERS

Hadet mig –!

RITA

Ja, – når du sad derinde hos dig selv. Og ruged over dit arbejde. Til langt – langt udover nætterne.

(klagende)

Så langt, – så sent, Alfred. – Å, hvor jeg haded dit arbejde!

ALLMERS

Men nu er det jo slut med det.

RITA lér skærende

Jo visst! Nu er du jo optaget af det, som værre er.

ALLMERS oprørt

Værre! Kalder du barnet det, som værre er?

RITA hæftig

Ja, jeg gør det. I forholdet mellem os to kalder jeg det så. For barnet, – barnet, det er jo ovenikøbet et levende menneske, det.

(i stigende udbrud)

Men jeg tåler det ikke, Alfred! Jeg tåler det ikke, – det siger jeg dig!

ALLMERS sér fast på hende og siger dæmpet

Jeg er mangen gang næsten ræd for dig, Rita.

RITA mørk

Jeg bli’r tidt ræd for mig selv. Og just derfor så må du ikke vække det onde i mig.

ALLMERS

Ja, men i guds navn, – gør jeg da det?

RITA

Ja, du gør, – når du slider det helligste istykker mellem os.

ALLMERS indtrængende

Men tænk dig da om, Rita. Det er jo dit eget barn, – vort eneste barn, som her handles om.

RITA

Barnet er bare halvvejs mit eget.

(atter i udbrud)

Men du skal være min alene! Helt min skal du være! Det har jeg ret til at kræve af dig!

ALLMERS trækker på skuldren

Å, kære Rita, – det nytter jo ikke at kræve noget. Alt må gives frivilligt.

RITA sér spændt på ham

Og det kan du kanske ikke herefter?

ALLMERS

Nej, jeg kan ikke. Jeg må dele mig mellem Eyolf og dig.

RITA

Men hvis nu Eyolf aldrig var født? Hvad så?

ALLMERS undvigende

Ja, det var en anden sag. Så havde jeg jo bare dig at holde af da.

RITA sagte, dirrende

Så vilde jeg ønske, at jeg aldrig havde født ham.

ALLMERS farer op

Rita! Du véd ikke, hvad du selv siger!

RITA ryster af sindsbevægelse

Jeg fødte ham til verden under så usigelig pine. Men jeg bar det altsammen med jubel og fryd for din skyld.

ALLMERS varmt

Å ja, ja, det véd jeg jo nok.

RITA bestemt

Men dermed får det ha’ slut. Jeg vil leve livet. Sammen med dig. Helt med dig. Jeg kan ikke gå her og bare være Eyolfs mor. Bare det. Ikke noget mere. Jeg vil ikke, siger jeg! Jeg kan ikke! Jeg vil være alt for dig! For dig, Alfred!

ALLMERS

Men det er du jo, Rita. Gennem vort barn –

RITA

Å, – vamle, lunkne talemåder –. Ikke et fnug andet. Nej, du, sligt er ikke noget for mig. Jeg var skikket til at bli’ mor til barnet. Men ikke til at være mor for det. Du får ta’ mig som jeg er, Alfred.

ALLMERS

Og du har dog holdt så hjertelig af Eyolf før.

RITA

Jeg syntes så synd i ham. Fordi du lod ham gå for lud og koldt vand. Bare lod ham læse og puge. Næsten ikke så ham engang.

ALLMERS nikker langsomt

Nej; jeg var blind. Tiden var ikke kommen for mig –

RITA sér på ham

Men nu er den altså kommen?

ALLMERS

Ja, nu endelig. Nu sér jeg, at det højeste, jeg har at gøre her i verden, det er at være en sand far for Eyolf.

RITA

Og for mig? Hvad vil du være for mig?

ALLMERS mildt

Dig vil jeg bli’ ved at holde af. I stille inderlighed.

Han griber efter hendes hænder.

RITA undviger ham

Jeg bry’r mig ikke om din stille inderlighed. Jeg vil ha’ dig helt og holdent! Og alene! Slig, som jeg havde dig i de første, dejlige, svulmende tider.

(hæftigt og hårdt)

Jeg la’r mig aldrig i verden afspise med levninger og rester, Alfred!

ALLMERS sagtmodig

Jeg synes, her måtte kunne være så rigeligt af lykke for os alle tre, Rita.

RITA hånligt

Så er du nøjsom.

(sætter sig ved bordet til venstre)

Hør nu her.

ALLMERS nærmer sig

Nu? Hvad er det?

RITA sér op mod ham med en mat glands i øjet

Da jeg fik dit telegram igåraftes –

ALLMERS

Ja? Hvad så?

RITA

– så klædte jeg mig i hvidt –

ALLMERS

Ja, jeg så, du var hvidklædt, da jeg kom.

RITA

Havde slået håret ud –

ALLMERS

Dit rige, duftende hår –

RITA

– så det flød ned over nakken og ryggen –

ALLMERS

Jeg så det. Jeg så det. Å, hvor du var dejlig, Rita!

RITA

Der var rosenrøde skærme over begge lamperne. Og vi var alene, vi to. De eneste vågne i hele huset. Og der var champagne på bordet.

ALLMERS

Den drak jeg ikke noget af.

RITA sér bittert på ham

Nej, det er sandt.

(lér skarpt)

«Du havde champagne, men rørte den ej», – som skrevet står.

Hun rejser sig fra lænestolen og går ligesom træt hen og sætter sig halvt liggende på sofaen.

ALLMERS går henad gulvet og standser foran hende

Jeg var så opfyldt af alvorsfulde tanker. Jeg havde foresat mig at tale med dig om vort fremtidsliv, Rita. Og først og fremst om Eyolf.

RITA smiler

Det gjorde du jo også, kære –

ALLMERS

Nej, jeg kom ikke til. For du begyndte at klæde dig af.

RITA

Ja, og så snakked du om Eyolf imens. Husker du ikke det? Du spurgte, hvorledes det stod til med lille Eyolfs mave.

ALLMERS sér bebrejdende på hende

Rita –!

RITA

Og så la’ du dig i din seng. Og sov så inderlig godt.

ALLMERS ryster på hodet

Rita, – Rita!

RITA lægger sig helt ned og sér op til ham

Du? Alfred?

ALLMERS

Ja?

RITA

«Du havde champagne, men rørte den ej».

ALLMERS næsten hårdt

Nej. Jeg rørte den ikke.

Han går fra hende og stiller sig i havedøren. Rita ligger en stund urørlig, med lukkede øjne.

RITA springer pludselig op

Men én ting vil jeg sige dig, Alfred!

ALLMERS vender sig i døren

Nå?

RITA

Du skulde ikke føle dig så tryg, du!

ALLMERS

Ikke tryg?

RITA

Nej, du skulde ikke være så ligeglad! Ikke så sikker på, at du har mig!

ALLMERS kommer nærmere

Hvad mener du med det?

RITA med bævende læber

Aldrig med en tanke har jeg været utro imod dig, Alfred! Aldrig et øjeblik.

ALLMERS

Nej, Rita, det véd jeg da. Jeg, som kender dig så godt.

RITA med gnistrende øjne

Men forsmår du mig –!

ALLMERS

Forsmår –! Jeg skønner ikke, hvor du vil hen!

RITA

Å, du kender ikke alt det, som kunde komme op i mig, hvis –

ALLMERS

Hvis –?

RITA

Hvis jeg nogensinde skulde mærke, at du ikke længer brød dig om mig. Ikke længer holdt af mig således som før.

ALLMERS

Men, du min kæreste Rita, – den menneskelige forvandling gennem årene, – den må da engang foregå i vort samliv også. Ligesom hos alle andre.

RITA

Aldrig hos mig! Og jeg vil ikke vide af nogen forvandling hos dig heller. Jeg vilde ikke kunne bære det, Alfred. Jeg vil få beholde dig for mig selv alene.

ALLMERS sér bekymret på hende

Du har et forfærdelig skinsygt sind –

RITA

Jeg kan ikke gøre mig anderledes end jeg er.

(truende)

Stykker du dig ud imellem mig og nogen anden –

ALLMERS

Hvad så –?

RITA

Så hævner jeg mig på dig, Alfred!

ALLMERS

Hvad skulde du kunne hævne dig med?

RITA

Det véd jeg ikke. – Å jo, jeg véd det nok!

ALLMERS

Nå?

RITA

Jeg går hen og kaster mig bort –

ALLMERS

Kaster du dig bort, siger du!

RITA

Ja, jeg gør så. Jeg kaster mig lige i armene på – på den første den bedste!

ALLMERS sér varmt på hende og ryster på hodet

Det gør du aldrig, – du min ærlige, stolte, trofaste Rita.

RITA lægger armene om hans hals

Å, du véd ikke, hvad jeg kunde bli’ til, hvis du, – hvis du ikke vilde vide af mig mere.

ALLMERS

Ikke vide af dig, Rita? Tænk, at du kan sige sådant noget!

RITA halvt i latter, slipper ham

Jeg kunde jo lægge mine garn ud efter ham, – denne vejbyggeren, som går her.

ALLMERS lettet

Ah, gudskelov, – du spaser altså.

RITA

Aldeles ikke. Hvorfor ikke lige så godt ham, som enhver anden?

ALLMERS

Nej, for han er visst allerede så temmelig bunden.

RITA

Desto bedre! For så tog jeg ham jo fra en anden. Det er jo akkurat det samme, som Eyolf har gjort imod mig.

ALLMERS

Siger du, at vor lille Eyolf har gjort det?

RITA med udstrakt pegefinger

Sé der! Sé der! Straks du bare nævner Eyolfs navn, så blir du blød og dirrer i stemmen!

(truende, knytter hænderne)

Å, jeg kunde næsten fristes til at ønske – nå!

ALLMERS sér i angst på hende

Hvad kunde du ønske, Rita –!

RITA hæftigt, går fra ham

Nej, nej, nej, – det siger jeg dig ikke! Aldrig!

ALLMERS går nærmere hen til hende

Rita! Jeg bønfalder dig, – for din og min skyld, – lad dig ikke friste til noget, som ondt er.

Borghejm og Asta kommer op fra haven. De er begge i behersket sindsbevægelse. Sér alvorlige og forstemte ud. Asta blir stående ude på verandaen. Borghejm går ind i stuen.

BORGHEJM

Se så. Nu har frøken Allmers og jeg gået vor sidste tur sammen.

RITA sér studsende på ham

Ah! – Og der følger ikke nogen længere rejse efterpå turen?

BORGHEJM

Jo, for mig.

RITA

For Dem alene?

BORGHEJM

Ja, for mig alene.

RITA skotter mørkt til Allmers

Hører du det, Alfred?

(vender sig til Borghejm)

Jeg tør vædde på, at det er onde øjne, som har spillet Dem et puds her.

BORGHEJM sér på hende

Onde øjne?

RITA nikker

Onde øjne, ja.

BORGHEJM

Tror De på onde øjne, fru Allmers?

RITA

Ja, jeg er begyndt at tro på onde øjne nu. Mest på onde barneøjne.

ALLMERS oprørt, hvisker

Rita, – hvor kan du –!

RITA halvhøjt

Det er dig, som gør mig ond og styg, Alfred.

Fjerne, forvirrede råb og skrig høres nede ved vandet.

BORGHEJM går til glasdøren

Hvad er det for en larm –?

ASTA i døren

Sé alle de mennesker, som løber nede på bryggen!

ALLMERS

Hvad kan det være?

(sér et øjeblik ud)

Sagtens disse gadeungerne, som er på spil igen.

BORGHEJM råber ud over rækværket

Hør, I smågutter dernede! Hvad er der på færde?

Flere høres at svare utydeligt i munden på hverandre.

RITA

Hvad siger de?

BORGHEJM

De siger, det er et barn, som er druknet.

ALLMERS

Et barn druknet?

ASTA urolig

En liden gut, siger de.

ALLMERS

Å, de kan jo svømme, allesammen.

RITA skriger i angst

Hvor er Eyolf henne!

ALLMERS

Bare rolig. Rolig. Eyolf er jo i haven og leger.

ASTA

Nej, i haven var han ikke –

RITA med oprakte arme

Å, bare det ikke er ham!

BORGHEJM lytter og råber ned

Hvis barn er det, siger I?

Utydelige stemmer høres. Borghejm og Asta udstøder et undertrykt skrig og styrter ned gennem haven.

ALLMERS i sjæleangst

Det er ikke Eyolf! Det er ikke Eyolf, Rita!

RITA på verandaen, lyttende

Hys; vær stille! Lad mig høre, hvad de siger!

Rita flygter med et skærende skrig ind i værelset.

ALLMERS efter hende

Hvad var det de sa’?

RITA segner ned ved lænestolen til venstre

De sa’: krykken flyder!

ALLMERS næsten lammet

Nej! Nej! Nej!

RITA hæst

Eyolf! Eyolf! Å, men de må redde ham!

ALLMERS halvt i vildelse

Umulig andet! Så dyrt et liv! Så dyrt et liv!

Han iler ned gennem haven.

ANDEN AKT

En liden, trang dal i Allmers’s skog nede ved stranden. Høje, gamle træer til venstre luder ud over stedet. Nedover bakkedraget i baggrunden fosser en bæk, som taber sig mellem stene i skogranden. En sti slynger sig langs bækken. Til højre står kun enkelte træer, mellem hvilke fjorden skimtes. Foran sés hjørnet af et bådskur med en optrukken båd. Under de gamle træer til venstre står et bord med bænk og et par stole, alt tømret af tynde birkestammer. Det er en tung, regnfuld dag med drivende tågeskyer.

Alfred Allmers, klædt som før, sidder på bænken og støtter armene mod bordet. Hans hat ligger foran ham. Han stirrer ubevægelig og åndsfraværende frem for sig ud over vandet.

Lidt efter kommer Asta Allmers ned ad skogstien. Hun bærer opslået paraply.

ASTA går stille og varsomt hen til ham

Du skulde ikke sidde her nede i gråvejret, Alfred.

ALLMERS nikker langsomt uden at svare

ASTA slår paraplyen sammen

Jeg har gået så længe og ledt efter dig.

ALLMERS udtryksløst

Tak.

ASTA flytter en stol og sætter sig hos ham

Har du siddet længe her nede? Hele tiden?

ALLMERS svarer ikke. Om lidt siger han

Nej, jeg kan ikke fatte det. Jeg synes, det er så rent umuligt, – dette her.

ASTA lægger deltagende hånden på hans arm

Du stakkers Alfred.

ALLMERS stirrer på hende

Er det da også virkelig sandt, Asta? Eller er jeg ble’t gal? Eller drømmer jeg bare? Å, om det bare var en drøm! Tænk, hvor dejligt, hvis jeg nu vågned!

ASTA

Å, om jeg så sandt kunde vække dig.

ALLMERS sér ud over vandet

Hvor ubarmhjertig fjorden sér ud idag. Ligger så tung og døsig. Blygrå, – med gule glimt, – og spejler regnskyerne.

ASTA bønligt

Å, Alfred, sid ikke og stir ud på den fjorden!

ALLMERS uden at høre på hende

På overfladen, ja. Men på dybet, – der går den stride understrøm –

ASTA angst

Å, for gud i himmelens skyld, – tænk ikke på dybet!

ALLMERS sér mildt på hende

Du tror nok, at han ligger her lige udenfor, du? Men det gør han ikke, Asta. Det må du ikke tro. For du må huske på, hvor rivende strømmen går udover her. Lige til havs.

ASTA kaster sig hulkende mod bordet med hænderne for ansigtet

Å gud, – å gud!

ALLMERS tungt

Derfor er lille Eyolf kommet så langt – langt bort fra os andre nu.

ASTA sér bedende op på ham

Å, Alfred, sig da ikke sådant noget!

ALLMERS

Jo, du kan selv regne det ud. Du, som er så flink –. På otteogtyve–niogtyve timer –. Lad mig sé –! Lad mig sé –!

ASTA skriger og holder for ørerne

Alfred –!

ALLMERS knuger hånden hårdt mod bordet

Men kan du skønne meningen i sligt noget, du?

ASTA sér på ham

I hvad for noget?

ALLMERS

I dette her, som er gjort imod mig og Rita.

ASTA

Meningen i det?

ALLMERS utålmodig

Ja, meningen, siger jeg. For en mening må der da vel være i det. Livet, tilværelsen, – tilskikkelsen kan da vel ikke være så rent meningsløs heller.

ASTA

Å, hvem kan sige noget sikkert og visst om de ting, kære Alfred?

ALLMERS lér bittert

Nej-nej; du kan såmænd ha’ ret i det. Kanské det går sådan på måfå, altsammen, du. Skøtter sig selv, som et drivende skibsvrag uden ror. Kan såmænd gerne være, det. – Det synes næsten så idetmindste.

ASTA tankefuld

Om det nu bare syntes –?

ALLMERS hæftig

Så? Kan du kanské greje det ud for mig? For jeg kan det ikke.

(blødere)

Her går Eyolf og skal netop træde ind i åndsbevidst liv. Bærer på så uendelig mange muligheder. Rige muligheder kanské. Skulde fylde min tilværelse med glæde og stolthed. Og så behøves det bare, at her kommer et forrykt, gammelt kvindemenneske – og viser frem en hund i en pose –

ASTA

Men vi véd jo sletikke, hvorledes det egentlig er gået til.

ALLMERS

Jo, vi véd. Gutterne så hende jo ro ud over fjorden. De så Eyolf stå alene yderst ude på bryggen. Så ham stirre efter hende – og ligesom svimle.

(bævende)

Og så var det, han styrted udfor – og blev borte.

ASTA

Ja, ja. Men alligevel –

ALLMERS

Hun har draget ham i dybet. Vær viss på det, du.

ASTA

Men, kære, hvorfor skulde hun det?

ALLMERS

Ja, sé, – det er sagen! Hvorfor skulde hun? Der er ingen gengældelse bagved. Ingenting at sone, mener jeg. Eyolf har aldrig gjort hende noget ondt. Aldrig råbt efter hende. Aldrig kastet stén på hunden. Han havde jo hverken sét hende eller hunden for sine øjne før igår. Ingen gengældelse altså. Så grundløst, det hele. Så rent meningsløst, Asta. – Og alligevel så har verdensordenen brug for det.

ASTA

Har du talt med Rita om de ting?

ALLMERS ryster på hodet

Jeg synes, jeg bedre kan tale med dig om sligt.

(ånder tungt)

Og om alt andet også.

Asta tager sysager og en liden pakke i papir op af lommen. Allmers sidder åndsfraværende og sér til.

ALLMERS

Hvad er det for noget, du har der, Asta?

ASTA tager hans hat

Lidt sort flor.

ALLMERS

Å, hvad skal nu sligt noget til?

ASTA

Rita har bedt mig om det. Må jeg?

ALLMERS

Å ja; gerne for mig.

Hun syr floret om hatten.

ALLMERS sidder og sér på hende

Hvor er Rita henne?

ASTA

Hun går lidt omkring oppe i haven, tror jeg. Borghejm er med hende.

ALLMERS lidt forundret

Ja så? Er Borghejm herude idag også?

ASTA

Ja. Han kom ud med middagstoget.

ALLMERS

Det havde jeg ikke tænkt.

ASTA syr

Han holdt så inderlig af Eyolf.

ALLMERS

Borghejm er en trofast sjæl, Asta.

ASTA med stille varme

Ja, han er rigtignok trofast. Det er visst.

ALLMERS fæster øjnene på hende

Du holder i grunden af ham.

ASTA

Ja, jeg gør det.

ALLMERS

Men alligevel så kan du ikke beslutte dig til –?

ASTA afbrydende

Å, snille Alfred, tal ikke om det!

ALLMERS

Jo, jo, – sig mig bare, hvorfor du ikke kan –?

ASTA

Å nej da! Jeg be’r dig så bønlig. Du må endelig ikke spørge mig. For det er så pinligt for mig, sér du. – Se så. Nu er hatten færdig.

ALLMERS

Tak.

ASTA

Men så var det den venstre armen.

ALLMERS

Skal den også ha’ flor?

ASTA

Ja, det hører jo til.

ALLMERS

Nå, – gør som du vil da.

Hun flytter sig nærmere og begynder at sy.

ASTA

Hold så armen stille. Så jeg ikke stikker dig.

ALLMERS med et halvt smil

Dette her er ligesom i gamle dage.

ASTA

Ja, synes du ikke det?

ALLMERS

Dengang du var en liden pige sad du også sådan og stelled med mit tøj.

ASTA

Så godt jeg kunde, ja.

ALLMERS

Det første, du syde for mig, – det var også sort flor.

ASTA

Så?

ALLMERS

Om studenterhuen. Dengang far døde fra os.

ASTA

Sy’de jeg da? – Tænk, det husker jeg ikke.

ALLMERS

Å nej; du var jo så liden dengang.

ASTA

Ja, da var jeg liden.

ALLMERS

Og så to år bagefter, – da vi misted din mor, – da sy’de du et stort armflor til mig også.

ASTA

Jeg syntes, det skulde så være, jeg.

ALLMERS klapper hende på hånden

Ja, ja, det skulde jo også så være, Asta. – Og da vi så var ble’t alene i verden, vi to –. Er du alt færdig?

ASTA

Ja.

(lægger sysagerne sammen)

Det blev dog en dejlig tid for os igrunden, Alfred. Vi to alene.

ALLMERS

Ja, det blev det. Så hårdt vi end sled.

ASTA

Du sled.

ALLMERS livfuldere

Å, du sled såmænd på din vis, du også, –

(smiler)

du, min kære, trofaste – Eyolf.

ASTA

Uf, – du skal ikke minde mig om det dumme vås med navnet.

ALLMERS

Nå, hvis du havde været en gut, så skulde du jo ha’ hedt Eyolf.

ASTA

Ja, hvis, ja. Men da du så var ble’t student –.

(smiler uvilkårlig)

Tænk, at du kunde være så barnagtig alligevel.

ALLMERS

Var det mig, som var barnagtig!

ASTA

Ja, det synes jeg da rigtignok nu, når jeg husker på det. For du skammed dig over, at du ikke havde nogen bror. Bare en søster.

ALLMERS

Nej, det var såmænd dig, du. Du skammed dig.

ASTA

Å ja, lidt, jeg også, kanské. Og så syntes jeg ligesom synd i dig –

ALLMERS

Ja, du gjorde nok det. Og så fandt du mine gamle gutteklæder frem –

ASTA

De pæne søndagsklæderne, ja. Kan du huske den blå blusen og knæbukserne?

ALLMERS dvæler med øjnene på hende

Hvor godt jeg husker dig, når du trak dem på dig og gik med dem.

ASTA

Ja, men det gjorde jeg da bare, når vi var hjemme alene.

ALLMERS

Og så alvorlige og så vigtige, som vi da var, du. Og jeg kaldte dig bestandig Eyolf.

ASTA

Men, Alfred, dette her har du da vel aldrig fortalt til Rita?

ALLMERS

Jo, jeg tror jeg har fortalt hende det en gang.

ASTA

Nej men, Alfred, hvor kunde du da gøre det!

ALLMERS

Å, sér du, – man fortæller jo sin hustru alting – sågodtsom.

ASTA

Ja, man gør vel det, kan jeg tænke.

ALLMERS ligesom vågnende, griber sig til panden og springer op

Ah, – at jeg kan sidde her og –

ASTA rejser sig, sér bekymret på ham

Hvad er det med dig?

ALLMERS

Han kom næsten bort for mig. Rent bort kom han.

ASTA

Eyolf!

ALLMERS

Her sad jeg og leved i minderne. Og han var ikke med.

ASTA

Jo, Alfred, – lille Eyolf var bag det altsammen.

ALLMERS

Han var det ikke. Han gled ud af mit sind. Ud af mine tanker. Jeg så ham ikke for mig et øjeblik, mens vi sad og talte sammen. Glemte ham rent den lange stund.

ASTA

Å, men du må da også hvile lidt ud i sorgen.

ALLMERS

Nej, nej, nej, – det er just det, jeg ikke må! Det har jeg ikke lov til. Ikke ret til. – Og ikke hjerte til heller.

(går i oprør hen imod højre)

Jeg har bare at dvæle der ude, hvor han ligger og driver nede på dybet!

ASTA efter ham, holder ham fast

Alfred, – Alfred! Kom ikke til fjorden!

ALLMERS

Jeg må ud til ham! Slip mig, Asta! Jeg vil ha’ fat i båden.

ASTA i skræk

Kom ikke til fjorden, siger jeg!

ALLMERS eftergivende

Nej, nej, – jeg skal ikke. Lad mig bare være.

ASTA fører ham hen til bordet

Du må hvile tankerne, Alfred. Kom her og sæt dig.

ALLMERS vil sætte sig på bænken

Ja, ja, – som du vil da.

ASTA

Nej, du skal ikke sætte dig der.

ALLMERS

Jo, lad mig.

ASTA

Nej; gør ikke det! For så sidder du bare og sér udover –

(nøder ham ned på en stol med ryggen mod højre)

Sé så. Nu sidder du godt.

(sætter sig selv på bænken)

Og så skal vi snakke lidt sammen igen.

ALLMERS ånder hørligt

Det gjorde godt at få dulme savnet og sorgen et øjeblik.

ASTA

Du må det, Alfred.

ALLMERS

Men synes du ikke, at jeg er forfærdelig slap og sløv, – at jeg kan det?

ASTA

Å nej da. For det er visst umuligt at kredse bestandig om et og det samme.

ALLMERS

Ja, for mig er det umuligt. Før du kom ned til mig, sad jeg her og vånded mig så usigelig i denne jagende og nagende sorg –

ASTA

Ja?

ALLMERS

Og vil du så tro det, Asta –? Hm –

ASTA

Nå?

ALLMERS

Midt i vånden så greb jeg mig i at gætte på, hvad vi skulde ha’ til middag idag.

ASTA beroligende

Ja, ja, bare der er hvile i det, så –

ALLMERS

Ja tænk, du, – jeg syntes, der var ligesom hvile i det.

(rækker hende hånden over bordet)

Hvor godt det er, at jeg har dig, Asta. Det er jeg så glad for. Glad, glad – midt i sorgen.

ASTA sér alvorligt på ham

Du skal først og fremst være glad for, at du har Rita.

ALLMERS

Ja, det forstår sig jo af sig selv. Men Rita er jeg ikke i slægt med. Det er ikke som at ha’ en søster.

ASTA spændt

Siger du det, Alfred?

ALLMERS

Ja, vor slægt er noget for sig selv.

(halvt spøgende)

Altid så har vi havt lyse forbogstaver i navnene. Kan du huske, hvor tidt vi snakked om det før? Og alle slægtningerne, – alle er de lige fattige. Og alle har vi samme slags øjne.

ASTA

Synes du, jeg også har –?

ALLMERS

Nej, du slægter jo så aldeles på din mor, du. Ligner sletikke os andre. Ikke far engang. Men alligevel –

ASTA

Alligevel –?

ALLMERS

Ja, jeg tror, at samlivet alligevel har præget os begge to efter hinandens billede. I sindet, mener jeg.

ASTA varmt bevæget

Å, det må du aldrig sige, Alfred. Det er mig alene, som har taget mit præg efter dig. Og det er dig, som jeg skylder alt, – alt godt i verden.

ALLMERS ryster på hodet

Du skylder mig ingenting, Asta. Tvert imod –

ASTA

Alt skylder jeg dig! Det må du da kunne sige dig selv. Intet offer har været dig for tungt –

ALLMERS afbrydende

Å hvad – offer! Kom ikke med sligt noget. – Jeg har bare holdt af dig, Asta. Lige fra du var et lidet barn.

(efter et kort ophold)

Og så syntes jeg altid, at jeg havde så megen uret at gøre god igen også.

ASTA forundret

Uret! Du?

ALLMERS

Ikke just for egen regning. Men –

ASTA spændt

Men –?

ALLMERS

For fars.

ASTA farer halvt op fra bænken

For – fars!

(sætter sig igen)

Hvad mener du med det, Alfred?

ALLMERS

Far var aldrig rigtig snil imod dig.

ASTA hæftig

Å sig da ikke det!

ALLMERS

Jo, for det er sandt. Han holdt ikke af dig. Ikke sådan, som han skulde.

ASTA undvigende

Nej, kanské ikke sådan, som han holdt af dig. Det var da rimeligt.

ALLMERS vedbliver

Og hård var han ofte imod din mor også. I alt fald i de sidste årene.

ASTA sagte

Mor var jo så meget, meget yngre end han. Husk på det.

ALLMERS

Tror du ikke, at de passed rigtig sammen?

ASTA

Kanské de ikke gjorde det.

ALLMERS

Ja, men alligevel –. Far, som ellers var så blød og varmhjertet –. Så venlig imod alle mennesker –

ASTA stille

Mor var vel heller ikke altid, som hun skulde være.

ALLMERS

Var ikke din mor!

ASTA

Kanske ikke altid.

ALLMERS

Imod far, mener du?

ASTA

Ja.

ALLMERS

Det mærked jeg da aldrig noget til.

ASTA kæmpende med gråden, rejser sig

Å, kære Alfred, – lad dem hvile, – de som borte er.

Hun går henover mod højre.

ALLMERS står op

Ja, lad dem hvile.

(vrider hænderne)

Men de, som borte er, – de la’r ikke os hvile, Asta. Hverken dag eller nat.

ASTA sér varmt på ham

Med tiden vil alt sammen kendes mildere, Alfred.

ALLMERS sér hjælpeløs på hende

Ja, tror ikke du også det? – Men hvorledes jeg skal vinde over disse her forfærdelige, første dagene –.

(hæst)

Nej, det skønner jeg ikke.

ASTA bedende, lægger hænderne på hans skuldre

Gå op til Rita. Å, jeg bé’r dig så bønligt –

ALLMERS hæftig, drager sig væk

Nej, nej, nej, – snak ikke til mig om det! For jeg kan ikke, ser du.

(roligere)

Lad mig få bli’ her sammen med dig.

ASTA

Ja, jeg skal ikke gå fra dig.

ALLMERS griber hendes hånd og holder den fast

Tak for det!

(sér en stund ud over fjorden)

Hvor er min lille Eyolf henne nu?

(smiler tungt til hende)

Kan du sige mig det, – du, min store, kloge Eyolf?

(ryster på hodet)

Ingen i hele verden kan sige mig det. Jeg véd bare det ene, forfærdelige, at jeg ikke har ham længer.

ASTA sér op mod venstre og trækker hånden til sig

Nu kommer de.

Fru Allmers og ingeniør Borghejm kommer gående nedover skogstien; hun foran; han bagefter. Hun er mørkt klædt, med et sort slør over hodet. Han har paraply under armen.

ALLMERS går hende imøde

Hvorledes har du det, Rita?

RITA går forbi ham

Å, spørg ikke.

ALLMERS

Hvad vil du her?

RITA

Bare sé efter dig. Hvad ta’r du dig til?

ALLMERS

Ikke noget. Asta kom ned til mig.

RITA

Ja, men før Asta kom? Du har været borte fra mig hele formiddagen.

ALLMERS

Jeg har siddet her og sét ud over vandet.

RITA

Uh, – at du kan det!

ALLMERS utålmodig

Jeg er helst alene nu!

RITA går urolig omkring

Og så sidde stille! På en og samme plet!

ALLMERS

Jeg har jo ingen verdens ting at gå efter.

RITA

Jeg kan ikke holde det ud nogetsteds. Mindst her, – med fjorden lige ind på sig.

ALLMERS

Just det, at fjorden er så nær.

RITA til Borghejm

Synes ikke De, han skulde gå op med os andre?

BORGHEJM til Allmers

Jeg tror, det vilde være bedre for Dem.

ALLMERS

Nej, nej, – lad mig heller få være, hvor jeg er.

RITA

Så blir jeg hos dig, Alfred.

ALLMERS

Nå ja, så gør det da. – Bliv du også, Asta.

ASTA hvisker til Borghejm

Lad dem få være alene!

BORGHEJM med et forstående blik

Frøken Allmers, – går vi lidt udover – langs stranden? For allersidste gang?

ASTA tager sin paraply

Ja, kom. Lad os gå lidt udover.

Asta og Borghejm går ud sammen bag bådskuret.

Allmers driver lidt omkring. Derefter sætter han sig på en stén under træerne i forgrunden til venstre.

RITA kommer nærmere og står foran ham med foldede, nedhængende hænder

Kan du tænke dig den tanke, Alfred, – at vi har mistet Eyolf?

ALLMERS sér tungt ned for sig

Vi får vænne os til at tænke den.

RITA

Jeg kan ikke. Jeg kan ikke. Og så dette grufulde syn, som vil stå for mig gennem hele livet.

ALLMERS sér op

Hvilket syn? Hvad har du sét?

RITA

Jeg selv har ikke sét noget. Bare hørt det fortælle. Å –!

ALLMERS

Sig det lige så godt straks.

RITA

Jeg fik Borghejm med mig ned til bryggen –

ALLMERS

Hvad vilde du der?

RITA

Spørge gutterne ud om, hvorledes det var gået til.

ALLMERS

Det véd vi jo.

RITA

Vi fik vide mere.

ALLMERS

Nå!

RITA

Det er ikke sandt, det, at han blev rent borte med engang.

ALLMERS

Siger de det nu?

RITA

Ja. De siger, at de så ham ligge nede på bunden. Dybt nede i det klare vand.

ALLMERS tænderskærende

Og de redded ham ikke!

RITA

De kunde vel ikke.

ALLMERS

De kunde svømme, – allesammen. – Sa’ de, hvorledes han lå, mens de så ham?

RITA

Ja. De sa’, han lå på ryggen. Og med store, åbne øjne.

ALLMERS

Åbne øjne. Men ganske stille?

RITA

Ja, ganske stille. Og så kom noget og tog ham udover. De kaldte det en strømsætning.

ALLMERS nikker langsomt

Det var altså det sidste, de så af ham.

RITA grådkvalt

Ja.

ALLMERS med dump røst

Og aldrig, – aldrig får nogen sé ham mere.

RITA jamrende

Dag og nat vil han stå for mig, som han lå dernede.

ALLMERS

Med de store, åbne øjne.

RITA gyser

Ja, med de store, åbne øjne. Jeg sér dem! Jeg sér dem for mig!

ALLMERS rejser sig langsomt og sér stille truende på hende

Var de onde, de øjnene, Rita?

RITA blegner

Onde –!

ALLMERS går tæt hen til hende

Var det onde øjne, som stirred opad? Dernede fra dybet?

RITA viger tilbage

Alfred –!

ALLMERS følger efter

Svar mig på det! Var det onde barneøjne?

RITA skriger

Alfred! Alfred!

ALLMERS

Nu har vi fået det, – slig, som du ønsked, Rita.

RITA

Jeg! Hvad ønsked jeg?

ALLMERS

At Eyolf ikke var her.

RITA

Aldrig i verden har jeg ønsket det! At ikke Eyolf stod imellem os to, – det ønsked jeg.

ALLMERS

Nå ja, – herefter gør han det jo ikke mere.

RITA sagte, stirrer frem for sig

Kanske herefter mest.

(farer sammen)

Å, dette grufulde syn!

ALLMERS nikker

De onde barneøjne, ja.

RITA i angst, viger tilbage

Lad mig være, Alfred! Jeg er ræd for dig! Slig har jeg aldrig sét dig før.

ALLMERS sér hårdt og koldt på hende

Sorgen gør ond og styg.

RITA ræd, men dog trodsig

Jeg føler det så, jeg også.

Allmers går hen imod højre og sér ud over fjorden. Rita sætter sig ved bordet. Kort ophold.

ALLMERS vender hodet imod hende

Du har aldrig holdt helt og fuldt af ham. Aldrig!

RITA koldt, behersket

Eyolf vilde aldrig la’ sig fange helt og fuldt ind til mig.

ALLMERS

Fordi du ikke vilde.

RITA

Å jo, du. Jeg vilde nok mere end gerne. Men der stod nogen ivejen. Lige fra først af.

ALLMERS vender sig helt

Jeg stod ivejen, mener du?

RITA

Å nej. Ikke fra først af.

ALLMERS går nærmere

Hvem da?

RITA

Tanten.

ALLMERS

Asta?

RITA

Ja. Asta stod og stængte vejen for mig.

ALLMERS

Siger du det, Rita?

RITA

Ja. Asta, – hun fanged ham – lige fra det hændte, – det ulykkelige faldet.

ALLMERS

Gjorde hun det, så gjorde hun det i kærlighed.

RITA hæftig

Just det! Jeg tåler ikke at dele noget med en anden en! Ikke i kærlighed!

ALLMERS

Vi to skulde ha’ delt ham mellem os i kærlighed.

RITA sér hånlig på ham

Vi? Å, du har i grunden aldrig havt rigtig kærlighed til ham, du heller.

ALLMERS sér forbauset på hende

Har jeg ikke –!

RITA

Nej, du har ikke. Først så var du jo så helt fangen af denne bogen – om ansvaret.

ALLMERS stærkt

Ja, det var jeg. Men netop den, du, – den ofred jeg for Eyolfs skyld.

RITA

Ikke af kærlighed til ham.

ALLMERS

Hvorfor da, mener du?

RITA

Fordi du gik her og fortærtes af mistro til dig selv. Fordi du var begyndt at tvile på, at du havde noget stort kald at leve for i verden.

ALLMERS forskende

Har du kunnet mærke noget sådant på mig?

RITA

Å ja, – lidt efter lidt. Og så trængte du til noget nyt, som kunde fylde dig. – Jeg var dig vel sagtens ikke nok længer.

ALLMERS

Det er forvandlingens lov, Rita.

RITA

Derfor var det, du vilde gøre et vidunderbarn af stakkers lille Eyolf.

ALLMERS

Det vilde jeg ikke. Jeg vilde gøre et lykkeligt væsen af ham. Det alene vilde jeg.

RITA

Men ikke af kærlighed til ham. Gå i dig selv!

(med skyhed i udtrykket)

Og gransk alt det, som ligger under – og bagved.

ALLMERS undgår hendes øjne

Der er noget, du vil forbi.

RITA

Du også.

ALLMERS sér tankefuld på hende

Hvis det er, som du tænker, så har vi to i grunden aldrig ejet vort eget barn.

RITA

Nej. Ikke fuldt ud i kærlighed.

ALLMERS

Og alligevel så går vi nu her og sørger så bitterlig over ham.

RITA bittert

Ja, er det ikke underligt at tænke sig? Gå her og sørge slig over en liden fremmed gut.

ALLMERS i udbrud

Å, kald ham da ikke fremmed!

RITA ryster tungt på hodet

Vi vandt aldrig gutten, Alfred. Ikke jeg. Ikke du heller.

ALLMERS vrider hænderne

Og nu er det for sent! For sent!

RITA

Og så rent trøstesløst – altsammen.

ALLMERS pludselig opfarende

Du er den skyldige her!

RITA rejser sig

Jeg!

ALLMERS

Ja, du! Du er skyld i, at han blev, – som han blev! Det er din skyld, at han ikke kunde berge sig op af vandet.

RITA afværgende

Alfred, – du skal ikke kaste det over på mig!

ALLMERS mere og mere ude af sig selv

Jo, jo, jeg gør det! Det var dig, som lod det spæde barn ligge og skøtte sig selv på bordet.

RITA

Han lå så blødt i puderne. Og sov så tryggelig. Og du havde lovet at passe barnet.

ALLMERS

Ja, det havde jeg.

(sænker stemmen)

Men så kom du, du, du, – og lokked mig ind til dig.

RITA sér trodsig på ham

Å, sig heller, at du glemte både barnet og alt andet.

ALLMERS i undertrykt raseri

Ja, det er sandt.

(sagtere)

Jeg glemte barnet – i dine arme!

RITA oprørt

Alfred! Alfred, – det er afskyeligt af dig!

ALLMERS sagte, knytter hænderne imod hende

I den stund dødsdømte du lille Eyolf.

RITA vildt

Du også! Du også, – hvis så er!

ALLMERS

Å ja, – kræv du mig også til regnskab, – om du så vil. Vi har forbrudt os, begge to. – Og derfor var der gengældelse i Eyolfs død alligevel.

RITA

Gengældelse?

ALLMERS mere behersket

Ja. Dom over dig og mig. Nu går vi her, som vi har forskyldt. I lønlig, fejg anger lod vi os skræmme fra ham, mens han leved. Tålte ikke at sé den, – den, han måtte slæbe på –

RITA sagte

Krykken.

ALLMERS

Ja, just den. – Og det, som vi nu går her og kalder for sorg og savn, – det er samvittighedsnag, Rita. Ikke noget andet.

RITA stirrer rådløs på ham

Jeg synes, dette her må bære ind i fortvilelse, – lige ind i vanvid for os begge to. For vi kan jo aldrig, – aldrig få gøre det godt igen.

ALLMERS greben af stillere stemning

Jeg drømte om Eyolf inat. Jeg syntes, jeg så ham komme op fra bryggen. Han kunde springe, ligesom andre gutter. Der var altså ingenting hændt ham. Hverken det ene eller det andet. Den kvælende virkelighed var altså bare en drøm, tænkte jeg. Å, hvor jeg takked og velsigned –

(holder inde)

hm –

RITA sér på ham

Hvem?

ALLMERS undvigende

Hvem –?

RITA

Ja; hvem takked og velsigned du?

ALLMERS afvisende

Jeg lå jo og drømte, hører du –

RITA

Nogen, som du ikke selv tror på?

ALLMERS

Det kom nu sådan over mig alligevel. Jeg var jo i søvne –

RITA bebrejdende

Du skulde ikke gjort mig tvilende, Alfred.

ALLMERS

Vilde det været ret af mig, om jeg havde lad’t dig gå gennem livet med tomme forestillinger?

RITA

Det havde været bedre for mig. For så havde jeg da havt noget at fortrøste mig til. Nu går jeg her og véd hverken ud eller ind.

ALLMERS sér skarpt på hende

Om du nu havde valget –. Om du kunde følge Eyolf did hen, hvor han nu er –?

RITA

Ja? Hvad så?

ALLMERS

Om du havde fuld forvissning om, at du vilde finde ham igen, – kende ham, – forstå ham –?

RITA

Ja, ja; hvad så?

ALLMERS

Vilde du så frivillig gøre springet over til ham? Frivillig gå bort fra alt dette her? Gi’ afkald på hele jordlivet? Vilde du det, Rita?

RITA sagte

Nu straks?

ALLMERS

Ja; nu idag. I denne time. Svar mig på det. Vilde du?

RITA nølende

Å, jeg véd ikke, Alfred. – Nej; jeg tror, jeg først vilde bli’ nogen tid her hos dig.

ALLMERS

For min skyld?

RITA

Ja, bare for din skyld.

ALLMERS

Men så bagefter da? Vilde du så –? Svar!

RITA

Å, hvad skal jeg svare på sligt? Jeg kunde jo ikke gå ifra dig. Aldrig! Aldrig!

ALLMERS

Men om nu jeg gik til Eyolf? Og du havde den fuldeste forvissning om, at du skulde træffe både ham og mig der. Vilde du så komme over til os?

RITA

Jeg vilde nok. Å, så gerne! Så gerne! Men –

ALLMERS

Nå?

RITA stønner sagte

Jeg kunde det ikke, – det føler jeg. Nej, nej; jeg kunde det sletikke! Ikke for al himlens herlighed!

ALLMERS

Ikke jeg heller.

RITA

Nej, ikke sandt, Alfred! Du kunde det ikke, du, heller!

ALLMERS

Nej. For her, i jordlivet, hører vi levende hjemme.

RITA

Ja, her er den slags lykke, som vi forstår.

ALLMERS mørkt

Å, lykken, – lykken, du –

RITA

Du mener vel, at lykken, – den finder vi aldrig mere.

(sér spørgende på ham)

Men ifald –?

(hæftig)

Nej, nej; jeg tør ikke sige det! Ikke tænke det engang.

ALLMERS

Jo, sig det. Sig det bare, Rita.

RITA nølende

Kunde vi ikke prøve på –? Skulde det ikke være gørligt, at vi kunde glemme ham?

ALLMERS

Glemme Eyolf!

RITA

Glemme angeren og naget, mener jeg.

ALLMERS

Kunde du ønske det?

RITA

Ja. Ifald det var gørligt.

(i udbrud)

For dette her, – det bærer jeg ikke i længden! Å, kan vi da ikke finde på noget, som der er glemsel i!

ALLMERS ryster på hodet

Hvad skulde vel det være?

RITA

Kunde vi ikke prøve med at rejse langt bort?

ALLMERS

Fra hjemmet? Du, som ikke trives noget andet sted end just netop her.

RITA

Nå, så sé mange mennesker hos os da? Føre stort hus. Kaste os ind i noget, som kunde døve og dulme.

ALLMERS

Sligt liv ligger ikke for mig. – Nej, – så fik jeg heller prøve på at ta’ mit arbejde op igen.

RITA hvast

Dit arbejde? Det, som så tidt har stået som væg og mur imellem os?

ALLMERS langsomt, sér stivt på hende

Der må altid være væg og mur imellem os to herefter.

RITA

Hvorfor må det –?

ALLMERS

Hvem véd, om ikke store, åbne barneøjne sér på os nat og dag.

RITA sagte, gysende

Alfred, – dette er forfærdeligt at tænke sig!

ALLMERS

Vor kærlighed har været som en fortærende brand. Nu må den være sluknet –

RITA imod ham

Sluknet!

ALLMERS hårdt

Den er sluknet, – i en af os.

RITA som forstenet

Og det tør du sige mig!

ALLMERS mildere

Den er død, Rita. Men i det, som jeg nu, i medskyldighed og bodstrang, føler for dig, – i det skimter jeg ligesom en opstandelse –

RITA voldsom

Å, jeg bry’r mig ikke om nogen opstandelse!

ALLMERS

Rita!

RITA

Jeg er et varmblodigt menneskebarn, jeg! Går ikke omkring og døser, – med fiskeblod i årerne.

(vrider sine hænder)

Og så være stængt inde på livstid – i anger og nag! Stængt inde med en, som ikke længer er min, min, min!

ALLMERS

Det måtte så ende engang, Rita.

RITA

Måtte det så ende! Det, som begyndte mellem os i slig en mødende kærlighed!

ALLMERS

Min kærlighed var ikke mødende fra først af.

RITA

Hvad følte du da allerførst for mig?

ALLMERS

Skræk.

RITA

Det kan jeg forstå. Men hvorledes vandt jeg dig da alligevel?

ALLMERS dæmpet

Du var så fortærende dejlig, Rita.

RITA sér prøvende på ham

Det alene var det altså? Sig det, Alfred! Det alene?

ALLMERS med overvindelse

Nej; der var noget ved siden af også.

RITA i udbrud

Jeg aner, hvad det var for noget! Det var «guldet og de grønne skoge», som du siger. Var det så, Alfred?

ALLMERS

Ja.

RITA sér dybt bebrejdende på ham

Hvor kunde, – hvor kunde du det!

ALLMERS

Jeg havde Asta at tænke på.

RITA hæftig

Asta, ja!

(bittert)

Det var altså i grunden Asta, som førte os to sammen.

ALLMERS

Hun vidste af ingenting. Hun aner det end ikke den dag idag.

RITA afvisende

Det var Asta alligevel!

(smiler med et hånligt sideblik)

Eller nej, – lille Eyolf var det. Lille Eyolf, du!

ALLMERS

Eyolf –?

RITA

Ja, kaldte du hende ikke Eyolf før? Jeg synes, du sa’ det engang, – i en lønlig stund.

(går nærmere)

Mindes du den – den fortærende dejlige stund, Alfred?

ALLMERS viger tilbage, som i gru

Jeg mindes ingenting! Vil ingenting mindes!

RITA følger efter ham

Det var i den stund, – da din anden lille Eyolf blev krøbling!

ALLMERS dumpt, støtter sig til bordet

Gengældelsen.

RITA truende

Ja, gengældelsen!

Asta og Borghejm kommer tilbage ved bådskuret. Hun bærer nogle vandliljer i hånden.

RITA behersket

Nå, Asta, – har så du og herr Borghejm fået tale rigtig ud sammen?

ASTA

Å ja, – så nogenlunde.

Hun sætter paraplyen fra sig og lægger blomsterne på en stol.

BORGHEJM

Frøken Allmers har været svært ordknap på turen.

RITA

Nej, har hun det? Ja, da har Alfred og jeg fået tale ud sammen så det forslår –

ASTA sér spændt på dem begge

Hvad er det for noget –?

RITA

– så det forslår for hele livet, siger jeg.

(afbrydende)

Men kom så og lad os gå op, alle fire. Vi må ha’ selskab om os herefter. Alfred og jeg klarer det ikke alene.

ALLMERS

Ja, gå bare foran, I andre.

(vender sig)

Men dig må jeg først tale et ord med, Asta.

RITA sér på ham

Så? – Nå ja, kom De med mig da, herr Borghejm.

Rita og Borghejm går opover skogstien.

ASTA i angst

Alfred, hvad er der på færde!

ALLMERS mørk

Der er det, at jeg holder det ikke længer ud her.

ASTA

Her! Sammen med Rita, mener du?

ALLMERS

Ja. Rita og jeg kan ikke bli’ ved at leve sammen.

ASTA ryster ham i armen

Men, Alfred, – sig da ikke noget så forfærdeligt!

ALLMERS

Det er sandt, som jeg siger. Vi går her og gør hinanden onde og stygge.

ASTA smærtelig bevæget

Å, aldrig, – aldrig havde jeg da anet noget sligt!

ALLMERS

Det er heller ikke gået op for mig før idag.

ASTA

Og nu vil du –! Ja, hvad vil du da egentlig, Alfred?

ALLMERS

Jeg vil rejse fra det hele her. Langt bort fra det altsammen.

ASTA

Og stå så ganske alene i verden?

ALLMERS nikker

Ligesom før, ja.

ASTA

Men du er ikke skikket til at stå alene!

ALLMERS

Å jo. Før var jeg det da ialfald.

ASTA

Ja før, ja. Dengang havde du jo mig hos dig.

ALLMERS vil tage hendes hånd

Ja. Og det er dig, Asta, som jeg nu tyer hjem til igen.

ASTA undviger ham

Til mig! Nej, nej, Alfred! Det er så rent umuligt.

ALLMERS sér tungt på hende

Borghejm står altså ivejen alligevel?

ASTA ivrig

Nej, nej; det gør han ikke! Du ta’r fejl i det!

ALLMERS

Godt. Så kommer jeg til dig, – du kære, kære søster. Jeg må til dig igen. Hjem til dig for at renses og forædles fra samlivet med –

ASTA oprørt

Alfred, – du forsynder dig imod Rita!

ALLMERS

Jeg har forsyndet mig imod hende. Men ikke i dette. Å, tænk dig dog om, Asta! Hvorledes var ikke samlivet mellem dig og mig? Var det ikke som en eneste høj helligdag fra først til sidst?

ASTA

Jo, det var det, Alfred. Men sligt kan ikke leves om igen.

ALLMERS bittert

Mener du, at ægteskabet har så ubodelig fordærvet mig?

ASTA rolig

Nej, det mener jeg ikke.

ALLMERS

Ja, så vil vi to leve vort fordums liv om igen.

ASTA bestemt

Det kan vi ikke, Alfred.

ALLMERS

Jo, vi kan. For en brors og en søsters kærlighed –

ASTA spændt

Hvad den?

ALLMERS

Det forhold er det eneste, som ikke står under forvandlingens lov.

ASTA sagte, bævende

Men hvis nu det forhold ikke –

ALLMERS

Ikke –?

ASTA

– ikke er vort forhold?

ALLMERS stirrer forbauset på hende

Ikke vort? Kære, hvad mener du med det?

ASTA

Det er bedst, at jeg siger dig det straks, Alfred.

ALLMERS

Ja, ja, sig det bare!

ASTA

Brevene til mor –. De, som ligger i mappen –

ALLMERS

Ja vel?

ASTA

Dem skal du ta’ og læse – når jeg er rejst.

ALLMERS

Hvorfor skal jeg det?

ASTA kæmpende med sig selv

Jo, for så vil du sé, at –

ALLMERS

Nå!

ASTA

– at jeg ikke har ret til at bære – din fars navn.

ALLMERS tumler tilbage

Asta! Hvad er det for noget, du siger!

ASTA

Læs brevene. Så vil du sé det. Og forstå det. – Og kanské ha’ tilgivelse – for mor, også.

ALLMERS griber sig til hodet

Jeg kan ikke fatte dette her. Ikke holde tanken fast. Du, Asta, – du skulde altså ikke være –

ASTA

Du er ikke min bror, Alfred.

ALLMERS raskt, halvt trodsig, sér på hende

Nå, men hvad ændrer det så egentlig i forholdet mellem os? Ingenting i grunden.

ASTA ryster på hodet

Alt ændrer det, Alfred. Vort forhold er ikke brors og søsters.

ALLMERS

Nej-nej. Men lige helligt for det. Vil altid bli’ lige helligt.

ASTA

Glem ikke, – at det er under forvandlingens lov, – som du sa’ nu nylig.

ALLMERS sér forskende på hende

Mener du dermed, at –?

ASTA stille, varmt bevæget

Ikke et ord mere, – du kære, kære Alfred. –

(tager blomsterne fra stolen)

Sér du disse vandliljerne her?

ALLMERS nikker langsomt

Det er af den slags, som skyder op, – dybt nede fra bunden.

ASTA

Jeg plukked dem i tjernet. Der, hvor det flyder ud i fjorden.

(rækker dem frem)

Vil du ha’ dem, Alfred?

ALLMERS tager dem

Tak.

ASTA med tårefyldte øjne

De er som en sidste hilsen til dig fra – fra lille Eyolf.

ALLMERS sér på hende

Fra Eyolf derude? Eller fra dig?

ASTA sagte

Fra os begge.

(tager paraplyen)

Kom så med op til Rita.

Hun går opad skogstien.

ALLMERS henter sin hat fra bordet og hvisker tungt

Asta. Eyolf. Lille Eyolf –!

Han følger opover stien.

TREDJE AKT

En kratbevokset højde i haven hos Allmers. Brat styrtning med rækværk mod baggrunden og en nedgangstrappe på venstre side. Vid udsigt over fjorden, som ligger dybt nede. En flagstang med snorer men uden flag står ved rækværket. I forgrunden til højre et lysthus, dækket af slyngvækster og vild vin. En bænk udenfor. Det er sén sommeraften med klar himmel. Tiltagende halvmørke.

Asta sidder på bænken med hænderne i skødet. Hun er iført overtøj og hat, har sin parasol ved siden af sig og en liden rejsetaske i en rem over skuldren.

Borghejm kommer op fra baggrunden til venstre. Også han har en rejsetaske over skuldren. På armen bærer han et sammenrullet flag.

BORGHEJM får øje på Asta

Å, heroppe holder De altså til?

ASTA

Jeg sidder og sér udover for sidste gang.

BORGHEJM

Så var det jo godt, at jeg kikked her op også.

ASTA

Har De gået og ledt efter mig?

BORGHEJM

Ja, jeg har. Jeg vilde gerne sige Dem farvel – for denne gang. Ikke for den sidste, håber jeg.

ASTA smiler svagt

De er ihærdig, De.

BORGHEJM

Det må en vejbryder være.

ASTA

Så De noget til Alfred? Eller Rita?

BORGHEJM

Ja, jeg så dem begge to.

ASTA

Sammen?

BORGHEJM

Nej. De er hver på sin kant.

ASTA

Hvad skal De gøre med det flaget?

BORGHEJM

Fru Rita bad mig gå op og hejse det.

ASTA

Hejse flag nu?

BORGHEJM

På halv stang. Det skal vaje både nætter og dage, sa’ hun.

ASTA sukker

Stakkers Rita. Og stakkers Alfred.

BORGHEJM beskæftiget med flaget

Har De hjerte til at rejse fra dem? Ja, jeg spør’. For jeg sér, De er rejseklædt.

ASTA med lav stemme

Jeg må rejse.

BORGHEJM

Ja, når De må, så –

ASTA

Og De rejser jo også inat.

BORGHEJM

Jeg må også. Jeg går med toget. Gør De også det?

ASTA

Nej. Jeg ta’r ind med dampskibet.

BORGHEJM skotter hen til hende

Hver sin vej altså.

ASTA

Ja.

Hun sidder og sér til, medens han hejser flaget halvt på stangen. Når han er færdig, går han hen til hende.

BORGHEJM

Frøken Asta, – De kan ikke tænke Dem, hvor jeg sørger over lille Eyolf.

ASTA sér op til ham

Ja, det er jeg viss på, at De gør.

BORGHEJM

Og det kendes så pinefuldt. For i grunden ligger det sletikke for mig, det, at sørge.

ASTA retter øjnene mod flaget

Med tiden driver det over, – altsammen. Alle sorgerne.

BORGHEJM

Alle? Tror De det?

ASTA

Ligesom et bygevejr. Når De bare kommer langt bort, så –

BORGHEJM

Det måtte være bra’ langt bort, det.

ASTA

Og så har De jo det store, nye vejarbejdet også.

BORGHEJM

Men ingen til at hjælpe mig i det.

ASTA

Å jo visst har De da så.

BORGHEJM ryster på hodet

Ingen. Ingen til at dele glæden med. For det er mest glæden, det gælder.

ASTA

Ikke møjen og besværet?

BORGHEJM

Pyt, – sligt noget kan en sagtens altid komme ud over alene.

ASTA

Men glæden, – den må deles med nogen, mener De?

BORGHEJM

Ja, hvad lykke var der ellers i det at være glad?

ASTA

Å nej, – der kan være noget i det.

BORGHEJM

Nå, naturligvis kan en jo gå sådan til en tid og være glad indeni sig selv. Men det forslår ikke i længden. Nej, glæden, den må man være to om.

ASTA

Altid bare to? Aldrig flere? Aldrig mange?

BORGHEJM

Nå, sé, – det er nu på en anden måde, det. – Frøken Asta, – kan De altså virkelig ikke beslutte Dem til at dele lykke og glæde og – og møje og besvær med en, – med en eneste en alene?

ASTA

Jeg har prøvet det – engang.

BORGHEJM

Har De!

ASTA

Ja, i al den tid, da min bror, – da Alfred og jeg boede sammen.

BORGHEJM

Nå, med Deres bror, ja. Det er jo noget ganske andet. Det synes jeg må være mere at kalde for fred end for lykke, det.

ASTA

Dejligt var det alligevel.

BORGHEJM

Ja sé, – allerede bare det synes De var dejligt. Men tænk så, – hvis han nu ikke havde været Deres bror!

ASTA vil rejse sig men bliver siddende

Så havde vi jo aldrig levet sammen. For jeg var barn dengang. Og han næsten også.

BORGHEJM lidt efter

Var den så dejlig, den tiden?

ASTA

Ja, det kan De tro, den var.

BORGHEJM

Opleved De da noget rigtig lyst og lykkeligt dengang?

ASTA

Å ja, så meget. Så utrolig meget.

BORGHEJM

Fortæl mig lidt om det, frøken Asta.

ASTA

Bare småting i grunden.

BORGHEJM

Således som –? Nå?

ASTA

Således som den gang, da Alfred havde fået sin examen. Og havde stået sig så godt. Og når han så lidt efter lidt fik en post ved en eller anden skole. Eller når han sad og skrev på en afhandling. Og læste den op for mig. Og så siden fik den trykt i et tidsskrift.

BORGHEJM

Ja, jeg skønner nok, at det må ha’ været et dejligt, fredeligt liv. To søskende, som deler glæden.

(ryster på hodet)

Ikke begriber jeg, at Deres bror kunde gi’ slip på Dem, Asta!

ASTA i undertrykt bevægelse

Alfred gifted sig jo.

BORGHEJM

Var ikke det svært for Dem?

ASTA

Jo; i førstningen. Jeg syntes, at jeg rent havde mistet ham med det samme.

BORGHEJM

Nå, heldigvis, det havde De da ikke.

ASTA

Nej.

BORGHEJM

Men alligevel. At han kunde det. Gifte sig, mener jeg. Når han kunde fået beholde Dem hos sig alene!

ASTA sér hen for sig

Han var vel under forvandlingens lov, kan jeg tænke.

BORGHEJM

Forvandlingens lov?

ASTA

Alfred kalder det så.

BORGHEJM

Pyt, – slig en dum lov, som det må være! Den loven tror jeg ikke et gran på.

ASTA rejser sig

De kan nok med tiden komme til at tro på den.

BORGHEJM

Aldrig i verden!

(indtrængende)

Men hør nu her, frøken Asta! Vær nu fornuftig – for en gangs skyld. I dette stykke, mener jeg –

ASTA afbrydende

Å nej, nej, – lad os bare ikke komme ind på det igen!

BORGHEJM vedbliver som før

Jo, Asta, – jeg kan umulig slippe Dem så let. Nu har jo Deres bror fået det altsammen, som han helst vilde ha’ det. Lever sit liv nokså tilfreds uden Dem. Savner Dem sletikke. – Og så det til – det, som med et eneste slag forandrer Deres hele stilling herude –

ASTA farer sammen

Hvad mener De med det?

BORGHEJM

Barnet, som er revet bort. Hvad ellers?

ASTA fatter sig

Lille Eyolf er borte, ja.

BORGHEJM

Og hvad har De så egentlig mere at gøre her? De har ikke længer den stakkers lille gutten at ta’ Dem af. Ingen pligter, – ingen opgaver her i nogen retning –

ASTA

Å, jeg be’r Dem, kære Borghejm, – træng da ikke så hårdt ind på mig!

BORGHEJM

Jo; jeg måtte jo være gal, om jeg ikke forsøgte det yderste. En af dagene rejser jeg væk fra byen. Får kanské ikke træffe Dem der inde. Får kanské ikke sé Dem igen på lange, lange tider. Og hvem véd, hvad der kan ské i mellemtiden?

ASTA smiler alvorlig

Er De ræd for forvandlingens lov alligevel?

BORGHEJM

Nej, det er jeg sletikke.

(lér bittert)

Og der er jo ikke noget at forvandle heller. Ikke hos Dem, mener jeg. For De bry’r Dem nok ikke stort om mig, kan jeg skønne.

ASTA

Det véd De godt, at jeg gør.

BORGHEJM

Ja, men ikke på langt nær nok. Ikke slig, som jeg vil ha’ det.

(hæftigere)

Herregud, Asta, – frøken Asta, – dette her er da så galt af Dem, som vel tænkes kan! Lidt bortenfor idag og imorgen ligger kanské hele livslykken og venter på os. Og så la’r vi den ligge! Kommer vi ikke til at angre på det, Asta?

ASTA stille

Véd ikke. Men vi får la’ alle lyse muligheder ligge alligevel.

BORGHEJM sér behersket på hende

Altså skal jeg bygge mine veje alene?

ASTA varmt

Å, om jeg så sandt kunde få være med Dem om det! Hjælpe Dem i møjen. Dele glæden med Dem –

BORGHEJM

Vilde De det, – ifald De kunde?

ASTA

Ja. Da vilde jeg det.

BORGHEJM

Men De kan ikke?

ASTA sér ned for sig

Vilde De nøjes med at ha’ mig halvt?

BORGHEJM

Nej. Helt og holdent må jeg ha’ Dem.

ASTA sér på ham og siger stille

Så kan jeg ikke.

BORGHEJM

Farvel da, frøken Asta.

Han vil gå. Allmers kommer op på højden fra venstre i baggrunden. Borghejm standser.

ALLMERS endnu ved opgangen, dæmpet, peger hen

Sidder Rita derinde i lysthuset?

BORGHEJM

Nej; her er ingen andre end frøken Asta.

Allmers kommer nærmere.

ASTA imod ham

Skal jeg gå ned og sé efter hende? Få hende herop kanské?

ALLMERS afværgende

Nej, nej, nej, – lad bare være.

(til Borghejm)

Er det Dem, som har hejst flaget der?

BORGHEJM

Ja. Fru Rita bad mig om det. Det var derfor jeg gik herop.

ALLMERS

Og inat rejser De jo?

BORGHEJM

Ja. Inat rejser jeg for alvor.

ALLMERS med et blik mod Asta

Og har sikret Dem godt rejsefølge, kan jeg forstå.

BORGHEJM ryster på hodet

Jeg rejser alene.

ALLMERS studser

Alene!

BORGHEJM

Så rent alene.

ALLMERS tankespredt

Ja så?

BORGHEJM

Og blir alene også.

ALLMERS

Der er noget grufuldt i det at være alene. Det ligesom isner igennem mig –

ASTA

Å men, Alfred, du er da ikke alene, du!

ALLMERS

Der kan være noget grufuldt i det også, Asta.

ASTA beklemt

Å, tal da ikke så! Tænk da ikke så!

ALLMERS uden at høre på hende

Men når du altså ikke rejser med –? Når der ingenting er, som binder dig? Hvorfor vil du så ikke bli’ herude hos mig – og hos Rita?

ASTA urolig

Nej, for det kan jeg ikke. Jeg må så nødvendig ind til byen nu.

ALLMERS

Men bare ind til byen, Asta. Hører du det!

ASTA

Ja.

ALLMERS

Og så lover du mig, at du kommer snart herud igen.

ASTA hurtig

Nej, nej, det tør jeg ikke love dig for det første.

ALLMERS

Godt. Som du vil. Så træffes vi altså der inde da.

ASTA bedende

Men, Alfred, du må da bli’ hjemme hos Rita nu!

ALLMERS uden at svare, vender sig til Borghejm

Det turde være bedst for Dem, det, at De ikke har noget rejsefølge endnu.

BORGHEJM uvillig

Å, hvor kan De da sige sligt noget!

ALLMERS

Jo, for De kan aldrig vide, hvem De kanské kunde komme til at møde bagefter. Undervejs.

ASTA uvilkårligt

Alfred!

ALLMERS

Den rigtige rejsekammerat. Når det er for sent. For sent.

ASTA sagte, bævende

Alfred! Alfred!

BORGHEJM sér vekselvis på dem

Hvad betyder det? Jeg forstår ikke –

Rita kommer op fra venstre i baggrunden.

RITA klagende

Å, gå da ikke fra mig allesammen!

ASTA møder hende

Du vilde jo helst være alene, sa’ du –

RITA

Ja, men jeg tør ikke. Det ta’r til at mørkne så stygt. Jeg synes, der er store, åbne øjne, som sér på mig!

ASTA blødt, deltagende

Om nu så var, Rita? De øjnene skulde du ikke være ræd for.

RITA

Tænk, at du kan sige det! Ikke ræd!

ALLMERS indtrængende

Asta, jeg be’r dig, – for alt i verden, – bliv her – hos Rita!

RITA

Ja! Og hos Alfred også! Gør det! Gør det, Asta!

ASTA kæmpende

Å, jeg vilde så usigelig gerne –

RITA

Nå, så gør det da! For Alfred og jeg kan ikke gå alene gennem sorgen og savnet.

ALLMERS mørkt

Sig heller – gennem naget og kvalen.

RITA

Ja, hvad du end vil kalde det, – så bærer vi det ikke alene, vi to. Å, Asta, jeg be’r dig så bønligt! Bliv her og hjælp os! Vær os i Eyolfs sted –

ASTA viger

Eyolfs –!

RITA

Ja, må hun ikke gerne det, Alfred?

ALLMERS

Hvis hun vil og kan.

RITA

Du kaldte hende jo din lille Eyolf før.

(griber hendes hånd)

Herefter skal du være vor Eyolf, Asta! Eyolf, ligesom du før var.

ALLMERS i dulgt bevægelse

Bliv – og del livet med os, Asta. Med Rita. Med mig. Med mig, – din bror!

ASTA besluttet, rykker hånden til sig

Nej. Jeg kan ikke.

(vender sig)

Borghejm, – hvad tid går dampbåden?

BORGHEJM

Nu snart.

ASTA

Så må jeg ombord. Vil De være med mig?

BORGHEJM i dæmpet glædesudbrud

Om jeg vil! Ja, ja, ja!

ASTA

Så kom da.

RITA langsomt

Ah, således. Ja, da kan du jo ikke bli’ hos os.

ASTA kaster sig om hendes hals

Tak for alt, Rita!

(går hen og griber Allmers’s hånd)

Alfred, – farvel! Tusend, tusend gange farvel!

ALLMERS sagte, i spænding

Hvad er dette her, Asta? Det sér jo ud som en flugt.

ASTA i stille angst

Ja, Alfred, – det er også en flugt.

ALLMERS

En flugt – fra mig!

ASTA hviskende

En flugt fra dig – og fra mig selv.

ALLMERS viger tilbage

Ah –!

Asta iler nedover i baggrunden. Borghejm svinger hatten og følger hende.

Rita læner sig mod indgangen til lysthuset. Allmers går i stærkt indre oprør hen til rækværket og står der og stirrer nedover. Ophold.

ALLMERS vender sig og siger med tilkæmpet fatning

Nu kommer dampskibet. Sé der, Rita.

RITA

Jeg tør ikke sé på det.

ALLMERS

Tør du ikke?

RITA

Nej. For det har et rødt øje. Og et grønt et også. Store gloende øjne.

ALLMERS

Å, det er jo bare lygterne, véd du.

RITA

Herefter er det øjne. For mig. De stirrer og stirrer ud fra mørket. – Og ind i mørket også.

ALLMERS

Nu lægger det til land.

RITA

Hvorhenne lægger det til iaften da?

ALLMERS nærmere

Ved bryggen, som det plejer, kære –

RITA retter sig op

Hvor kan det da lægge til der!

ALLMERS

Det må det jo.

RITA

Men det var jo der, at Eyolf –! Hvor kan så de folk lægge til der?

ALLMERS

Ja, livet er ubarmhjertigt, Rita.

RITA

Menneskene er hjerteløse. De ta’r ingen hensyn. Hverken til de levende eller til de døde.

ALLMERS

Det har du ret i. Livet, det går sin gang, det. Akkurat som om ingen verdens ting var hændt.

RITA sér hen for sig

Der er jo heller ingen ting hændt. Ikke for de andre. Bare for os to.

ALLMERS i vågnende smærte

Ja, Rita, – så unyttigt var det, at du fødte ham i vé og vånde. For nu er han borte igen – uden spor efter sig.

RITA

Bare krykken blev berget.

ALLMERS hæftig

Ti da! Lad mig ikke høre det ord!

RITA klagende

Å, jeg kan ikke bære den tanke, at vi ikke har ham mere.

ALLMERS koldt og bittert

Du kunde så godt undvære ham, mens du havde ham. Hele halve dage så du ham ikke for dine øjne.

RITA

Nej, for da vidste jeg jo, at jeg kunde få sé ham, hvad tid jeg bare vilde.

ALLMERS

Ja, slig har vi gået her og sløset væk det korte samvær med lille Eyolf.

RITA lytter, i angst

Hører du, Alfred! Nu ringer det igen!

ALLMERS sér udover

Det er dampskibet, som ringer. Det skal til at gå.

RITA

Å, det er ikke den klokken, jeg mener. Hele dagen har jeg hørt det ringe for ørerne. – Nu ringer det igen!

ALLMERS hen til hende

Du ta’r fejl, Rita.

RITA

Nej, jeg hører det så tydeligt. Det lyder som ligklokker. Langsomt. Langsomt. Og altid de samme ord.

ALLMERS

Ord? Hvilke ord?

RITA nikker takten

«Kryk-ken fly-der». «Kryk-ken fly-der». Å, jeg synes da, du også må kunne høre det.

ALLMERS ryster på hodet

Jeg hører ingenting. Og det er ingenting heller.

RITA

Ja, ja, sig hvad du vil, du. Jeg hører det så tydeligt.

ALLMERS sér ud over rækværket

Nu er de ombord, Rita. For nu går skibet indover til byen.

RITA

Nej, at du ikke hører det! «Kryk-ken fly-der». «Kryk-ken – –»

ALLMERS går fremover

Du skal ikke stå og lytte efter noget, som ingenting er. Jeg siger, at nu er Asta og Borghejm ombord. Undervejs allerede. – Asta er borte.

RITA sér sky på ham

Så er vel du også snart borte da, Alfred?

ALLMERS hurtig

Hvad mener du med det?

RITA

At du følger efter din søster.

ALLMERS

Har Asta sagt noget?

RITA

Nej. Men du sa’ selv, at det var for Astas skyld, at – at vi to kom sammen.

ALLMERS

Ja, men du, du selv bandt mig. Ved samlivet.

RITA

Å, for dit sind er jeg ikke – ikke sådan – fortærende dejlig længer.

ALLMERS

Forvandlingens lov kunde kanské holde os sammen alligevel.

RITA nikker langsomt

Der er forvandling i mig nu. Det føler jeg så pinefuldt.

ALLMERS

Pinefuldt?

RITA

Ja, for der er som en slags fødsel i det også.

ALLMERS

Det er det. Eller en opstandelse. Overgang til højere liv.

RITA sér forsagt hen for sig

Ja, – med forlis af hele, hele livets lykke.

ALLMERS

Det forlis, det er just vindingen, det.

RITA hæftig

Å, talemåder! Herregud, vi er da jordmennesker alligevel.

ALLMERS

Vi er lidt i slægt med hav og himmel også, Rita.

RITA

Du kanské. Ikke jeg.

ALLMERS

Å jo. Du mere, end du selv véd af.

RITA et skridt nærmere

Hør, Alfred, – kunde du ikke tænke på at ta’ dit arbejde op igen.

ALLMERS

Det arbejde, som du har hadet?

RITA

Jeg er ble’t nøjsom nu. Jeg er villig til at dele dig med bogen.

ALLMERS

Hvorfor?

RITA

Bare for at få beholde dig her hos mig. Sådan i nærheden.

ALLMERS

Å, jeg kan så lidet hjælpe dig, Rita.

RITA

Men kanské jeg kunde hjælpe dig.

ALLMERS

Med arbejdet, mener du?

RITA

Nej. Med at leve livet.

ALLMERS ryster på hodet

Jeg synes ikke, jeg har noget liv at leve.

RITA

Nå, så med at bære livet da.

ALLMERS mørkt, hen for sig

Jeg tror det var bedst for os begge, om vi skiltes.

RITA sér forskende på ham

Hvor vilde du så ty hen? Kanské til Asta alligevel?

ALLMERS

Nej. Aldrig til Asta herefter.

RITA

Hvor hen da?

ALLMERS

Op i ensomheden.

RITA

Op mellem fjeldene? Er det det, du mener?

ALLMERS

Ja.

RITA

Men dette her er jo bare drømmerier, Alfred! Der oppe kunde du jo ikke leve.

ALLMERS

Did op drages jeg alligevel nu.

RITA

Hvorfor? Sig mig det!

ALLMERS

Sæt dig. Så skal jeg fortælle dig noget.

RITA

Noget, som er hændt dig deroppe?

ALLMERS

Ja.

RITA

Og som du fortied for Asta og mig?

ALLMERS

Ja.

RITA

Å, du går så stille med alting. Det skulde du ikke.

ALLMERS

Sæt dig der. Så skal jeg fortælle dig det.

RITA

Ja, ja, – lad mig høre!

Hun sætter sig på bænken ved lysthuset.

ALLMERS

Jeg var alene deroppe. Midt inde i højfjeldene. Så kom jeg til et stort, øde fjeldvand. Og det vandet måtte jeg over. Men det kunde jeg ikke. For der var hverken båd eller mennesker.

RITA

Nå? Og så?

ALLMERS

Så gik jeg på egen hånd ind i en sidedal. For der mente jeg, at jeg skulde komme frem over højderne og mellem tinderne. Og ned igen til den anden side af vandet.

RITA

Å, så gik du dig visst vild, Alfred!

ALLMERS

Ja; jeg tog fejl af retningen. For vej eller sti var der ikke. Og jeg gik hele dagen. Og hele den næste nat også. Og til slut trode jeg aldrig, jeg skulde komme frem til mennesker mere.

RITA

Ikke hjem til os? Å, da véd jeg visst, at dine tanker gik hid.

ALLMERS

Nej, – de gjorde ikke det.

RITA

Ikke?

ALLMERS

Nej. Det var så besynderligt. Både du og Eyolf var kommet så langt, langt bort fra mig, syntes jeg. Og det var Asta også.

RITA

Men hvad tænkte du da på?

ALLMERS

Jeg tænkte ikke. Jeg gik der og slæbte mig frem langs styrtningerne, – og nød dødsfornemmelsens fred og velbehag.

RITA springer op

Å, brug da ikke slige ord om det grufulde!

ALLMERS

Jeg kendte det så. Slet ingen angst. Jeg syntes, at der gik jeg og døden som to gode rejsekammerater. Det var så rimeligt, – så ligetil, altsammen, syntes jeg dengang. I min slægt plejer jo ikke folk at bli’ gamle –

RITA

Å, ti da bare stille med sligt, Alfred! For du kom jo altså godt fra det alligevel.

ALLMERS

Ja; så med en gang var jeg fremme. På den anden side af vandet.

RITA

Det har været en nat i rædsel for dig, Alfred. Men nu bagefter vil du ikke vedstå det for dig selv.

ALLMERS

Den nat løfted mig til beslutning. Og så var det, at jeg vendte om og gik lige hjemover. Til Eyolf.

RITA sagte

For sent.

ALLMERS

Ja. Og da så – kammeraten kom og tog ham –. Så stod der gru af ham. Af det hele. Af alt det, – som vi ikke tør gå ifra alligevel. Så jordbundne er vi begge to, Rita.

RITA med et skær af glæde

Ja, ikke sandt! Du også!

(nærmere)

Å, lad os bare leve livet sammen så længe som muligt!

ALLMERS trækker på skuldren

Leve livet, ja! Og ikke ha’ noget at fylde livet med. Øde og tomhed altsammen. Hvor hen jeg så sér.

RITA angst

Å, sent eller tidlig går du fra mig, Alfred! Jeg føler det! Og jeg kan sé det på dig også! Du går fra mig!

ALLMERS

Med rejsekammeraten, mener du?

RITA

Nej, jeg mener det, som værre er. Frivillig går du fra mig. For du synes, det er bare her, hos mig, at du ikke har noget at leve for. Svar mig! Er det ikke så du tænker?

ALLMERS sér fast på hende

Og om jeg nu tænkte så –?

Larm og skrål som af vrede, hidsige stemmer høres fjernt nedenunder. Allmers går til rækværket.

RITA

Hvad er det for noget.

(udbrydende)

Å, du skal sé, de har fundet ham!

ALLMERS

Han findes aldrig.

RITA

Men hvad er det da?

ALLMERS går fremover

Bare slagsmål, – som vanligt.

RITA

Nede på stranden?

ALLMERS

Ja. Hele strandstedet burde ryddes. Nu er mændene kommet hjem. Drukne, som de plejer. Prygler børnene. Hør, hvor gutterne skriger! Kvinderne hyler om hjælp for dem –

RITA

Ja, skulde vi ikke få nogen ned og hjælpe dem?

ALLMERS hård og vred

Hjælpe dem, som ikke hjalp Eyolf! Nej, lad dem bare forgå, – ligesom de lod Eyolf forgå!

RITA

Å, du må ikke tale så, Alfred! Ikke tænke så!

ALLMERS

Jeg kan ikke tænke anderledes. Alle de gamle rønnerne bør rives ned.

RITA

Og hvad skal der så bli’ af de mange fattige mennesker?

ALLMERS

De får ty andetsteds hen.

RITA

Og børnene da?

ALLMERS

Kan det ikke være så omtrent det samme, hvor de går til grunde?

RITA stille, bebrejdende

Du tvinger dig selv til slig en hårdhed, Alfred.

ALLMERS hæftig

Det er min ret at være hård herefter! Min pligt også!

RITA

Din pligt?

ALLMERS

Min pligt imod Eyolf. Han må ikke ligge uhævnet. Kort og godt, Rita! Som jeg siger dig! Tænk over den sag. Få hele stedet dernede jævnet med jorden, – når jeg er borte.

RITA sér dybt på ham

Når du er borte?

ALLMERS

Ja, for så har du da i alt fald noget at fylde livet ud med. Og det må du ha’.

RITA fast og bestemt

Det har du ret i. Det må jeg. Men kan du gætte, hvad jeg vil ta’ mig til, – når du er borte?

ALLMERS

Nå, hvad er det da?

RITA langsomt, besluttet

Så snart du er rejst fra mig, går jeg ned til stranden og får alle de fattige, forkomne børn med mig her op til vort. Alle de uskikkelige gutterne –

ALLMERS

Hvad vil du gøre med dem her?

RITA

Jeg vil ta’ dem til mig.

ALLMERS

Vil du!

RITA

Ja, det vil jeg. Fra den dag, da du er rejst, skal de være her, allesammen, – som om de var mine egne.

ALLMERS oprørt

I vor lille Eyolfs sted!

RITA

Ja, i vor lille Eyolfs sted. De skal få bo i Eyolfs stuer. De skal få læse i hans bøger. Få lege med hans småsager. De skal skiftes til at sidde på hans stol ved bordet.

ALLMERS

Dette her er jo det rene vanvid at høre på! Jeg véd ikke det menneske i verden, som er mindre skikket til sligt noget, end du.

RITA

Så får jeg opdrage mig til det. Oplære mig. Opøve mig.

ALLMERS

Hvis det er dit ramme alvor, – alt det, du der siger, så må der være foregået en forvandling med dig.

RITA

Det er der også, Alfred. Det har du sørget for. Du har skabt en tom plads indeni mig. Og den må jeg prøve på at fylde ud med noget. Noget, som kunde ligne en slags kærlighed.

ALLMERS står en stund tankefuld; sér på hende

I grunden har vi ikke gjort meget for de fattige folk dernede.

RITA

Vi har ingenting gjort for dem.

ALLMERS

Knapt nok tænkt på dem engang.

RITA

Aldrig tænkt på dem i medfølelse.

ALLMERS

Vi, som havde «guldet og de grønne skoge» –

RITA

Vi havde lukkede hænder for dem. Og lukkede hjerter også.

ALLMERS nikker

Så det er jo kanské nokså rimeligt alligevel, at de ikke satte livet på spil for at redde lille Eyolf.

RITA sagte

Tænk dig om, Alfred. Er du så sikker på, at – at vi selv havde vovet det?

ALLMERS uroligt afvisende

Men tvil da aldrig på det, Rita!

RITA

Å, vi er jordmennesker, du.

ALLMERS

Hvad tænker du egentlig, at du vil gøre for alle de forkomne børnene?

RITA

Jeg får vel nærmest prøve på, om jeg kunde mildne – og forædle deres livsskæbne.

ALLMERS

Kan du det gøre, så har ikke Eyolf været født forgæves.

RITA

Og er ikke taget fra os forgæves heller.

ALLMERS sér fast på hende

Vær klar over en ting, Rita. Det er ikke kærlighed, som driver dig til dette her.

RITA

Nej, det er det ikke. I alle fald ikke endnu.

ALLMERS

Nå, hvad er det så egentlig?

RITA halvt undvigende

Du har jo så ofte talt med Asta om det menneskelige ansvar –

ALLMERS

Om bogen, som du haded.

RITA

Jeg hader den bogen endnu. Men jeg sad og hørte på, når du fortalte. Og nu vil jeg prøve mig videre frem selv. På min måde.

ALLMERS ryster på hodet

Det er ikke for den ufærdige bogens skyld –

RITA

Nej, jeg har en grund til.

ALLMERS

Hvilken da?

RITA sagte, tungsindigt smilende

Jeg vil smigre mig ind hos de store, åbne øjnene, sér du.

ALLMERS slået, fæster blikket på hende

Kanské jeg kunde få være med? Og hjælpe dig, Rita?

RITA

Vilde du det?

ALLMERS

Ja, – hvis jeg bare vidste, at jeg kunde.

RITA nølende

Men så måtte du jo bli’ her da.

ALLMERS sagte

Lad os forsøge, om ikke det kunde gå.

RITA neppe hørligt

Lad os det, Alfred.

Begge tier. Derpå går Allmers hen til stangen og hejser flaget helt op. Rita står ved lysthuset og sér stille på ham.

ALLMERS kommer fremover igen

Det vil bli’ en tung arbejdsdag foran os, Rita.

RITA

Du skal sé, – der vil falde søndagsstilhed over os en gang imellem.

ALLMERS stille, bevæget

Da fornemmer vi åndernes besøg, kanské.

RITA hviskende

Åndernes?

ALLMERS som før

Ja. Da er de kanské om os, – de, som vi har mistet.

RITA nikker langsomt

Vor lille Eyolf. Og din store Eyolf også.

ALLMERS stirrer frem for sig

Kan hænde, vi endnu engang imellem, – på livsvejen – får sé ligesom et glimt af dem.

RITA

Hvor hen skal vi sé, Alfred –?

ALLMERS fæster øjnene på hende

Opad.

RITA nikker bifaldende

Ja, ja, – opad.

ALLMERS

Opad, – imod tinderne. Mod stjernerne. Og imod den store stilhed.

RITA rækker ham hånden

Tak!

Innledning til Lille Eyolf
ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

Noe av det mest slående ved den måten Henrik Ibsen velger å konstruere den ytre handlingen i sine samtidsskuespill på, er en bestemt type igangsettende grep. Han fører en person inn på scenen som kan være mer eller mindre omtalt eller forberedt i dialogen, og mer eller mindre kjent for skuespillets øvrige personer. Tidlig i denne rekken av skuespill er det gjerne en relativt ordinær person, en som står eller har stått hovedpersonen nær, slik som Kristine Linde i Et dukkehjem og byfogd Peter Stockmann i En folkefiende. Etter hvert utvikles dette motivet til å bli en på forskjellig vis nokså avstikkende fremtoning, som oftest har direkte innflytelse på handlingens gang, og som gjerne blir bestemmende for stemningen på scenen. Eksempler på dette er Ulrik Brendel i Rosmersholm, Den fremmede i Fruen fra havet, Ejlert Løvborg i Hedda Gabler og Hilde Wangel i Bygmester Solness. I Lille Eyolf er det ikke vanskelig å identifisere dette innslaget i handlingen: Rottejomfruen. Det er en meget spesiell aktør som kommer sakte og stillferdig inn på scenen et lite stykke ut i første akt:

Hun er en liden, tynd, sammenskrumpet skikkelse, gammel og gråhåret, med hvasse, stikkende øjne. Klædt i en gammeldags, blomstret kjole med sort kysehat og saloppe. I hånden har hun en stor rød paraply og på armen, i en snor, en sort pose (HIS 9, ).

Rottejomfruen har vært nevnt i samtalen like før hun gjør sin entré, så leserne og tilskuerne er ikke helt uforberedt. Asta kan fortelle Eyolf at hun dagen før har sett henne på veien utenfor byen, og Allmers nevner at han så henne et sted oppe i landet mens han var på sin fjelltur. Rita ser ikke bort fra at Rottejomfruen vil avlegge også deres bolig et besøk.

En åpenbar kilde for dette motivet ble tidlig påpekt i sekundærlitteraturen. Det er det gamle tyske sagnet «Die Kinder zu Hameln», som fikk sin mest kjente skriftlige form i samlingen Deutsche Sagen (nr. 245), utgitt av brødrene Jacob og Wilhelm Grimm i årene 1816–18: I året 1284 dukket en underlig mann opp i byen Hameln. Han hadde på seg en mangefarvet frakk og utgav seg for å være rottefanger, idet han lovet å befri byen for alle rotter og mus, mot betaling av en viss sum penger. Borgerne ble enig med ham om lønnen han skulle ha, og rottefangeren trakk deretter frem en liten fløyte som han gav seg til å blåse på. Da kom straks rottene og musene krypende frem fra alle husene og samlet seg omkring ham. Så snart han mente at det ikke var noen igjen, gikk han ut av byen, og hele flokken fulgte ham. Han førte dem til elven Weser, og der festet han opp sine klær og trådte ut i vannet, hvorpå alle dyrene fulgte etter og druknet.

Da borgerne var befridd for plagen, angret de på at de hadde lovet ham belønning, og under alle slags utflukter nektet de å utbetale ham det som var bestemt. Harm og bitter gikk mannen sin vei. Tidlig om morgenen den 26. juni, på Johannes- og Paulidag, kom han tilbake i en jegers skikkelse, med et skremmende ansikt og med en rød, forunderlig hatt på hodet, og lot sin fløyte lyde i gatene. Denne gangen kom ikke rotter og mus løpende, men barn, gutter og jenter fra fire år og oppover. Blant dem var også den allerede voksne datteren til borgermesteren. Hele flokken fulgte etter ham, og han førte dem ut til et fjell hvor han forsvant sammen med dem. Dette var blitt observert av en barnepike, som langt borte fra med et barn på armen var blitt trukket etter dem, men deretter hadde vendt om og bragt ryktet til byen. Foreldrene løp i flokkevis ut gjennom alle portene og lette med bedrøvede hjerter etter sine barn. Mødrene jamret og skrek. Øyeblikkelig ble det sendt bud over sjø og land til samtlige steder rundt omkring for å finne ut om man hadde sett barna, men alt var forgjeves. Det var til sammen ett hundre og tredve som var kommet bort (J. Grimm & W. Grimm 1993, b. 1, 216–17).

Ibsen har valgt å fremstille rottefangeren som en eldre kvinne, og en grunn til det oppgir han i et intervju med Dagbladet 18. desember 1894 (nr. 373). Han innrømmer at han kjenner Hameln-sagnet, men det han har brukt som forbilde for denne skikkelsen, er en kvinne han kunne huske fra sin barndom i Skien. Intervjueren skyter inn at man også i Bergen i 1850-årene hadde en slik rottejomfru, som gateguttene ropte etter. Dikteren ville ikke utelukke at han kunne ha noe av ideen også derfra, men han husket bestemt skikkelsen fra Skien (jf. HU 19, 203–04). Kvinnen het Kristine Cathrine Ploug og var faster til Ibsens mor. Hun ble tidlig enke, og ble etter en tid forlovet med en kaptein fra Skien. Da han forlot henne, ble hun mentalt forstyrret. Barna hennes ble satt bort til fremmede, og familien Ibsen på Venstøp tok seg av henne til hun døde i 1837, 76 år gammel. Av familien ble hun kalt faster Ploug, men av en ukjent grunn hadde hun fått oppnavnet Rottejomfruen. Barna i nabolaget hadde moro av å erte henne, men de var også redd henne. Med sine merkelige klær og sine rare innfall og forskrudde talemåter kunne hun virke frastøtende og skremmende (jf. Mosfjeld 1949, 233; jf. også Koht 1928–29, b. 2, 358).

Ytterligere en kilde til den samme skikkelsen har vært trukket frem. I 1891 kom annet bind av Johanne Luise Heibergs Et Liv gjenoplevet i Erindringen ut på Gyldendal i København. I brev av 10. mai 1892 til sin forlegger Jacob Hegel takker Ibsen for «de to første bind af fru Heibergs store værk». Han hadde hatt en del kontakt med henne i hennes egenskap av skuespillerinne og senere instruktør ved Det kongelige Theater, og leste nok med interesse det hun forteller i sine erindringer. Heiberg hadde i sin ungdom i 1840-årene skrevet et par vaudeviller, og i forbindelse med bakgrunnen for at hun begynte på den første av dem, Abekatten, som blant annet handler om menneskers forhold til dyr, forteller hun om en kone som en dag ringte på døren:

Det var en ret velklædt Kone, der traadte mig imøde, men jeg blev formeligt forbauset over, i hvilken Grad hun lignede en Rotte. Hvor forundret blev jeg nu ikke ved, da jeg spurgte hende, hva hun vilde, at faa til Svar: «Jeg vilde gjerne spørge Dem, om De ikke har Rotter, der skal fordrives, thi det besørger jeg?» Hun sagde dette med et saa livligt Udtryk i de runde, glindsende Øine, at hun virkelig i en endnu høiere Grad kom til at ligne en Rotte, saa hun ordentlig gjorde mig ganske bange, og jeg skyndte mig med at faa hende bort (Heiberg 1944, b. 2, 107).

I de følgende refleksjonene omkring ansiktslikheter mellom enkelte mennesker og dyr de har hatt tilknytning til, nevner Heiberg en skuespiller med en mops som var påfallende lik sin herre. Dette eksemplet har trolig gitt Ibsen ideen til å utstyre Rottejomfruen med en hjelper, hunden Mopsemand (jf. Neiiendam 1995, 105–06).

Fra sin barndom hadde Ibsen erindringen om en av sine yngre brødre, Nicolai, som hadde et fysisk handikap. Dette kan ha bidratt til utformingen av Eyolf Allmers, som går med krykke (jf. Mosfjeld 1949, 232). I skuespillet oppstår det en særlig kontakt i samtalen mellom den eldre kvinnen med Mopsemand og den ni år gamle gutten. Han er litt utrygg til å begynne med, og skriker av forskrekkelse når han oppdager at det er noe som spreller i den svarte posen. Han er splittet i sine følelser overfor den lille hunden Rottejomfruen vil vise ham: «han har det forfærdeligste – åsyn» Eyolf har sett (HIS 9, ), og samtidig våger han seg nær og stryker lett over posen med hunden: «Dejlig, – dejlig er han alligevel» (). Denne ambivalensen i guttens reaksjon bidrar til dramaets stemningsmessige kompleksitet, på en gang uhygge og tiltrekning. Rottefangeren fra Hameln brukte fløytespill som lokkemiddel, mens Rottejomfruen i skuespillet forteller at hun spiller på munnharpe. Da må de små skapningene følge etter ned til båten, og «ud på dybets vande» (). Vi ser at det er en kombinasjon av elementer fra det tyske sagnet og fra dikterens erindringer fra sin barndom som bygger opp fremstillingen av det som fører til Eyolfs drukning i fjorden.

Det nevnes i dialogen før Rottejomfruen kommer, at hun visstnok egentlig heter frøken Varg, og Eyolf, som vet at varg er et annet ord for ulv, spør sin far om det kan være sant, som han tydeligvis har hørt, at hun er «varulv om natten» (HIS 9, ). Det tror ikke Allmers. Navnet Varg er ikke nevnt i sagnet, og det er ukjent i barndomserindringene. Varulvmotivet gjelder folketroens forestilling om et hamskifte hvor mennesker kan opptre som ulver om natten. Et annet folkloristisk motiv som av enkelte kilder knyttes sammen med varulvmotivet, er mara, et kvinnelig trolsk vesen som ifølge folketroen kan terrorisere menn om natten. Motivet kan oppfattes som en forestilling om en skinnsyk, erotisk uforløst kvinne som plager den hun elsker (jf. Alnæs 2003, 375–80). Dette kan peke i retning av en mulig motivmessig forbindelse mellom Rottejomfruen, som forteller Eyolf at hun har vært sveket av sin kjæreste, og Rita, som anklager sin mann for å ha utviklet en aversjon mot henne. Mens Rottejomfruen har «hvasse, stikkende øjne» (HIS 9, ), blir Rita i en sceneangivelse fremstilt med «gnistrende øjne» () i forbindelse med et utbrudd om at det kan straffe seg for mannen å forsmå henne.

Ritas skyldfølelse etter at Eyolf er druknet, kommer til uttrykk blant annet ved at hun blir ekstremt opptatt av det guttene nede ved bryggen kan fortelle om at de kunne se Eyolf ligge på ryggen på bunnen «med store, åbne øjne» (HIS 9, ). De åpne øynene brukes som et ledemotiv i samtalen mellom de sørgende foreldrene både i annen og tredje akt. Det er ikke første gang Ibsen bruker barneøyne for å fremheve en mors sorg og fortvilelse over tapet av sitt barn. Ellida Wangel i Fruen fra havet har mistet det barnet hun fikk etter at hun ble doktor Wangels hustru, og i sin mentale sykdom mener hun å huske at barnet hadde øyne som skiftet farve liksom sjøen skifter farve. Hun knytter denne ideen til Den fremmede, og tenker seg at det er denne sjømannen som egentlig er far til hennes barn. Både for Ellida og for Rita blir forestillingen om det døde barnets øyne et foruroligende element, en påminnelse om deres skyld, og de kan få fred bare ved å forsone seg med øynene. I Ritas tilfelle blir dette mulig ved at hun bestemmer seg for å vise omsorg for de fattige barna nede ved bryggen, ta dem til seg, i Eyolfs sted. Hun gjør det for å «smigre mig ind hos de store, åbne øjnene, sér du» (HIS 9, ).

I Bygmester Solness hadde Ibsen benyttet ideen om at mennesket kan bygge i høyden, så høyt at en naturlig grense overskrides og det utløser en svimmelhet som kan være fatal. Samtidig forestiller byggmesteren seg at han ved å bestige tårnet kan få Gud i tale og hevde sin posisjon som uavhengig skapende kunstner, men han er også redd for det han kaller gjengjeldelsen. Også i Lille Eyolf er høydemotivet av stor betydning. Alfred Allmers har vært på en lengre fjelltur, og han har følt en dragende makt i ensomheten «oppe mellem tinderne» (HIS 9, ). Både Rita og Asta har lagt merke til at det har foregått en endring med ham i løpet av turen. Selv sier han at han har følt seg «nærmere stjernerne» (), og det har ført til at han har vunnet over seg selv. Han vil gi opp arbeidet med sitt bokprosjekt om «Det menneskelige ansvar» (), og i stedet realisere ansvaret i sitt liv ved å ta seg av sønnen på en annen måte enn før. Etter Eyolfs død trekkes Allmers igjen mot ensomheten mellom fjellene. Mens han var på den første turen, gikk han seg vill, og da hadde han en opplevelse av å nyte «dødsfornemmelsens fred og velbehag» (). Høyden forbindes med død også i dette skuespillet, men Eyolfs død skjer ikke i høyden, men i dypet. Han drages av Rottejomfruen ned mot sjøen og omkommer på bunnen av fjorden.

For Alfred og Rita går det slik at de innser at hverken høyden eller dybden blir noen akseptabel vei å gå. I sorgarbeidet kommer ektefellene frem til erkjennelsen av at det er umulig for dem å følge etter Eyolf. Det er i jordlivet de levende hører hjemme (jf. HIS 9, ). De er «jordmennesker» (), selv om de er «lidt i slægt med hav og himmel også» ().

Et drama trenger handlingsutvikling. I Ibsens samtidsskuespill skjer det som regel noe avgjørende med hovedpersonenes indre gjennom den felles bearbeidelsen av det ytre handlingsforløpet. Det sentrale begrepet for det som skjer med personene, er forvandling. Et spørsmål som stilles i avslutningsfasen av en del av dramaene, er om forvandling er mulig. I Et dukkehjem spør Torvald om det ikke er mulig å leve videre som ektefeller. Nora svarer at det ville forutsette en dyptgående forvandling i dem begge, og det er en illusjon hun ikke lenger tror på. I Rosmersholms avsluttende akt sier Rosmer at han ikke lenger tror på sin evne til å forvandle mennesker. Rebekka svarer: «Men er der da ikke noget, inderst i dig selv, som vidner for, at med mig er der sket en forvandling!» (HIS 8, s. 483 l. 23). I Fruen fra havet kan vi finne to nivåer av innsikt når det gjelder personers forvandling. Lyngstrand, som gjerne vil bli billedhugger, avdekker en stor naivitet i sine samtaler med Bolette om betydningen av kvinnens underkastelse under mannen hun skal være en hjelp og støtte for. I et slikt forhold kan forvandling skje, tror han. Kvinnen vil etter hvert forvandle seg til å bli mannen lik, og slik vil hun tjene ham best. Mer seriøst er det som skjer med Ellida etter at hun av sin mann har fått friheten og ansvaret til å velge hvem hun fra nå av vil tilhøre: «Der er – forvandling i dette her!» (HIS 8, s. 692 l. 9).

I Lille Eyolf er forvandlingstemaet variert og utnyttet på en langt mer gjennomgripende måte enn i noe tidligere Ibsen-drama. Når Allmers kommer tilbake fra fjellturen, kan både Rita og Asta konstatere at det har skjedd «Næsten som en forvandling» med ham (HIS 9, ). Dette skjer i åpningen av skuespillet, og dermed er det ingen dramatisk begivenhet. Neste gang begrepet dukker opp, er i samtalen mellom ektefellene mot slutten av første akt (jf. ). Rita opplever at hun blir forsmådd av mannen, og anklager ham for det. Alfred forsvarer seg med at det er tale om en forvandling som nødvendigvis med tiden finner sted i ethvert ekteskapelig samliv. Rita nekter å akseptere at dette er noen nødvendig endring. Hun vil ikke dele ham med noe annet. I samtalen mellom dem i annen akt kommer Rita tilbake til at Alfred viser mindre interesse for henne, og han unnskylder seg med å vise til det han kaller «forvandlingens lov» (). Til Asta sier Alfred mot slutten av annen akt at det eneste forholdet som ikke står under forvandlingens lov, er «en brors og en søsters kærlighed» (). Dette får Asta til å fortelle om sin mors brev som viser at Alfreds far ikke er hennes far, slik at de ikke er bror og søster. Alfred nekter for at det skulle medføre noen endring.

Astas beiler, Borghejm, har ikke noe forhold til forvandlingens lov: «Den loven tror jeg ikke et gran på» (HIS 9, ). For ham er kjærligheten noe bestandig. Etter at Asta bestemmer seg for å følge Borghejm, og Rita og Alfred er alene igjen, kommer samtalen enda en gang inn på forvandlingens lov. Alfred tror at den kanskje kan holde dem sammen likevel, og Rita svarer: «Der er forvandling i mig nu. Det føler jeg så pinefuldt» (). Den siste gangen ordet blir brukt, er i sammenheng med Ritas nye planer for sitt liv, det at hun vil ta til seg de fattige guttene på strandstedet og la dem få være i Eyolfs sted. Alfred er forbauset; han vet ikke noen som er mindre skikket til en slik oppgave enn henne, sier han. Rita er ikke uenig, men hun vil gå inn for å lære seg opp til å bli kvalifisert. Alfred mener at dersom dette er hennes alvor, «så må der være foregået en forvandling med dig» (). Rita bekrefter dette, og mener at det er han som har sørget for det, dels ved at han har skapt en tom plass i hennes indre som trenger å fylles med noe, og dels ved sine betraktninger omkring det menneskelige ansvar. Slik fører den siste samtalen dem nærmere hverandre, og Alfred spør om han kan få være med og hjelpe henne. Dermed er forvandlingen komplett for begge, i det minste dersom vi tar ordene for deres pålydende.

ibsens språklige utvikling

Som i de foregående skuespillene finner vi også i Lille Eyolf noe inkonsekvens i fordeling av enstavelses- og tostavelses bøyningsformer av ett og samme verb, men inkonsekvensene synes her færre enn i de foregående dramaene. Noen ganger er den bortfalte stavelsen markert med apostrof, andre ganger står den forkortede verbformen uten apostrof. Eksempler: «be’» (ingen «be» eller «bede»), pres. «be’r»; «bli’» (ingen «bli» eller «blive»), pres. «blir» eller «bli’r» (både Rita og Borghejm benytter, som de eneste, begge disse formene), pret. «blev», perf. part. «ble’t», imp. «bliv»; «gi’», perf. part. «gi’t»; «ha’» (ingen «ha» eller «have»), pres. «har» (ingen «ha’r»), pret. «havde», perf. part. «havt»; «la’», pres. «lar» eller «la’r», pret. «lod», imp. «la’»; «sige» (ingen «si» eller «si’»), pres. «siger» (ingen «sier»), pret. «sa’» (ingen «sa» eller «sagde»), imp. «sig»; «ta’» (i replikker), «tage» (i sceneanvisninger), pres. «ta’r» (i replikker), «tager» (i sceneanvisninger), pret. «tog», perf. part. «taget».

Ser vi på utviklingen fra Bygmester Solness (1892) til Lille Eyolf (1894), bruker teksten fra 1892 formene «gået», «gåt» og «gå’t», mens eneform i 1894 er «gåt». Bygmester Solness har «si», «siger» og «si’r», mens Lille Eyolf har «sige» og «siger». I 1892-teksten skrev Ibsen «spurte», i 1894 heter det «spurgte». Mens det i Bygmester Solness heter «tar» og «ta’t», heter det i Lille Eyolf «ta’r» og «taget». Dette gjør det vanskelig å snakke om en utvikling i form av en entydig moderniseringstendens.

Antallet ledd i ekstraposisjon til slutt i replikkene (såkalt høyredislokasjon) er et markant trekk ved teksten i Lille Eyolf og virker her mer frekvent enn i tidligere skuespill. Oftest er dette et ledd som det tidligere er henvist til, eller som på annen måte er representert tidligere i setningen. Den hypppigste forekomst av fenomenet er gjentagelse av navnet på den som replikken er henvendt til: «Du tror nok, at han ligger her lige udenfor, du? Men det gør han ikke, Asta» (Allmers, HIS 9, ), «Nu kommer dampskibet. Sé der, Rita» (Allmers, ). Det eksponerte leddet kan også være et pronomen som gjentar et navn eller et pronomen, eller navnet henviser til pronomenet: «Å men, Alfred, du er da ikke alene, du!» (Asta, ), «Nu har vi fået det, – slig, som du ønsked, Rita» (Allmers, ), «Jeg er et varmblodigt menneskebarn, jeg!» (Rita, ), « Var den så dejlig, den tiden?» (Borghejm, ).

I en del tilfeller kan siste ledd i setningen også dreie seg om andre typer tillegg, oftest, men ikke alltid, etter komma: «Da fornemmer vi åndernes besøg, kanské» (Allmers, HIS 9, ), «Eller nej, – lille Eyolf var det. Lille Eyolf, du!» (Rita, ), «Ja, ja, bare der er hvile i det, så» (Asta, ). Slike tillegg sist i setningen er typiske talemålstrekk. I beskrivende setningssyntaks kobles det gjerne til høyretyngde, det vil si til at en større del av setningen står etter verbalet enn foran det. Tillegget kan også ha tekstbindende funksjon ved å virke anaforisk (tilbakepekende) over setningsgrensen og slik knytte replikken til foregående replikk(er). Det gjelder alltid svarordene, som hos Borghejm og Rita: «Onde øjne? […] Onde øjne, ja» ().

I Lille Eyolf er det især Rottejomfruen og Allmers som karakteriseres ved språklige særtrekk. Hun har et alderdommelig ordvalg, preget av underdanig høflighet og bibel- og postillpastisj:

«Med allerydmygst forlov» (HIS 9, ), «En skulde jo aldrig bli’ træt af at gøre vel imod de stakkers små, som hades og forfølges så hårdeligen» (), «Synes ikke den unge herre, at han har et mildt og elskeligt åsyn» (), «Og alle de, som kribled og krabled, de følger og følger os ud på dybets vande» (). Også Allmers taler i den høye stil: «Men mere og mere steg tanken om de højere pligter, som stilled sit krav til mig» (), «Jeg vil prøve på at lyse op i alle de rige muligheder, som dæmrer i hans barnesjæl» (), «Her hjemme havde jeg aldrig vundet bugt med mig selv. Aldrig tvunget mig selv ind under forsagelsen» ().

Ibsens forsterkende bruk av gradsadverbialet så forekommer også her: «Kan du da ikke så godt forstå det?» (Rita, HIS 9, ), «Nå, så har han vel ikke været så svært træt heller» (Asta, ), «Det kan du så trygt lide på» (Allmers, ). Se for øvrig innledningene til Hedda Gabler og Bygmester Solness, under Ibsens språklige utvikling.

TILBLIVELSE

Den første gangen Ibsen nevner at han er opptatt av planer for et nytt verk etter

Bygmester Solness, er i et brev til Jacob Hegel 18. september 1893: «Jeg er nu begyndt at planlægge et nyt dramatisk arbejde, som det er min agt at fuldføre i løbet af den kommende sommer.» Dette betyr ikke at skrivearbeidet var i gang høsten 1893. Vanligvis måtte det en god del tankearbeid til før dikteren begynte på den skriftlige utformingen av et nytt skuespill. Det eldste manuskriptet til det som skulle bli Lille Eyolf, er trolig en udatert personliste (NBO Ms.4° 1117a, bl. 1–2; jf. Manuskriptbeskrivelse). Her forekommer en del navn som vi kjenner igjen fra det ferdige verket, men som er knyttet til andre personer. Ekteparet Allmers heter i den første personlisten Harald og Johanne Borghejm, mens hans søster heter Rita og sønnen Alfred. Ingeniøren heter Ejvind Almer. Rottejomfruen har i denne personlisten det navnet som også oppgis i skuespillets endelige form, i omtalen av henne før hun gjør sin entré, frøken Varg, men i personlisten oppgis hun å være Johannes tante, med andre ord guttens grandtante. Dette er et interessant punkt med tanke på at den kvinnen med kallenavnet Rottejomfruen som dikteren kunne huske fra sin barndom i Skien og på Venstøp, var en tante av hans mor (jf. Mosfjeld 1949, 233).

Resten av høsten 1893 nevner ikke Ibsen noe om planene for et nytt skuespill, men i et brev av 26. januar 1894 til forlagets korrekturleser og betrodde medarbeider fullmektig August Larsen kommer han inn på det: «Jeg går nu og tumler med planerne til mit nye skuespil og jeg håber at kunne, som sædvanlig, begynde for alvor med udarbejdelsen henad foråret.» Ingenting tyder på at skrivearbeidet var kommet i gang på dette tidspunktet. Til Jacob Hegel skriver Ibsen i brev av 19. april 1894: «Med forberedelserne til mit nye skuespil går det stadig og jævnt fremad og jeg håber at have det færdigt til sædvanlig tid. Sommerferier tør jeg altså ikke tænke på iår.» De forberedelsene han nevner her, er sannsynligvis fremdeles hovedsakelig på tankearbeidets stadium, men neste gang han omtaler sitt nye arbeid, i et brev av 15. juni til svigerdatteren Bergliot Ibsen, er skrivingen i gang. Han er klar over at dagen etter er hennes fødselsdag, og i den anledning ville han normalt ha avlagt henne og familien en visitt. Dette må han avstå fra denne gangen. Han nøyer seg med å sende sine hjerteligste lykkønskninger per brev, og grunnen til det er klar nok:

Igår begyndte jeg nemlig at skrive for alvor på selve dialogen i mit nye stykke. Og da er jeg bunden til skrivebordet og til mine funderinger og synes ikke jeg kan afsé tid til noget andet og duer heller ikke til nogen verdens ting – udenfor det, at få arbejdet færdigt. Således har jeg det altid; som Sigurd nok véd.

En knapp uke senere, 21. juni, må Ibsen med beklagelse takke nei til en invitasjon fra medisineren Cæsar Hakon Boeck, som gjelder et tidspunkt senere på sommeren, og som tydeligvis ville innebære et noe lengre avbrudd: «Jeg sidder nu hver dag helt beskæftiget med og opfyldt af et nyt skuespil. Dette arbejde vil kræve hele min tid lige til Oktober og en afbrydelse, selv af den behageligste art, frygter jeg altid for, da det for mig er så vanskeligt at komme i gang igen.» Arbeidet med skuespillet har prioritet over alt annet. Disse og andre brev skrevet fra medio juni 1894 bevitner at utarbeidelsen av dialogen i det nye stykket er i full gang. Vanligvis daterte dikteren sitt arbeid både ved begynnelsen og slutten av hver akt, men arbeidsmanuskriptet til første akt av Lille Eyolf mangler det første arket, slik at den nøyaktige datoen for igangsettingen er ukjent. Stoler vi på det han skriver til sin svigerdatter, kan vi slutte at han begynte 14. juni 1894.

Av arbeidsmanuskriptet (NBO Ms.4° 1117) kan vi se at personenes navn i begynnelsen stort sett svarer til det eldste bevarte manuskriptet, personlisten. En forskjell er at ekteparets navn her ikke er Harald og Johanne Borghejm, men Hakon (deretter Alf) Skjoldhejm og fru Skjoldhejm. Senere blir etternavnet Almer, deretter Allmer, og til sist Allmers. Sønnens navn Alfred rettes til Ejvind, deretter Eyolf, mens hans far får fornavnet Alfred. Moren kalles en stund Andrea. Det blir senere overført til Alfreds søster. Ingeniøren får navnet Borghejm. Alle disse navneendringene skjer i første akt av arbeidsmanuskriptet. I annen akt får fru Allmers navnet Rita, mens ingeniøren en kort stund kalles Berghejm, før han igjen blir Borghejm. I tredje akt får frøken Allmers, som i et utkast har vært kalt Edith, fornavnet Asta. Frøken Varg (eller Warg) får sitt kallenavn Rottejomfruen i en rettelse som må være gjort etter at arbeidsmanuskriptets første akt er avsluttet.

Ifølge manuskriptets datering er utkastet til første akt ferdig 10. juli, og dagen etter har Ibsen tatt fatt på annen akt. I et brev til Jacob Hegel av 25. juli kan han opplyse at han dagen før har fullført annen akt, og at han samme dag som brevet skrives, tar fatt på tredje og siste akt. Dermed kan han forsikre forleggeren om at skuespillet vil bli ferdig «i god betimelig tid». Datoene han oppgir i brevet, stemmer med påskriften på arbeidsmanuskriptet for de to aktene. Tredje akt er ifølge arbeidsmanuskriptet fullført 7. august 1894 (jf. Manuskriptbeskrivelse).

I arbeidsmanuskriptet er Alfred (dvs. Eyolf) «liden, spæd, og ser noget sygelig ud» (NBO Ms.4° 1117b, legg 2, bl. [1]r), men han går ikke med krykke. I margen på manuskriptet hvor første akt ender, er føyet til: «Krykken flyder» (legg 14, bl. [2]r). I dialogen mellom ektefellene er det under bearbeidelsen kommet til hentydninger til spebarnets skjebnesvangre fall fra bordet i en kort stund mens foreldrene bare er opptatt av hverandre. Første gang det nevnes, er i første akt, og det kommer tilbake flere ganger i annen akt. Av andre ting som er lagt til senere, er frøken Vargs beskrivelse av hvordan rottene lokkes: «Og spiller på mundharpe» (legg 4, bl. [2]v). Av større betydning er introduksjonen av begrepene forvandling og forvandlingens lov, som i alle tre akter fungerer som karakteriserende elementer for personenes forventning til samliv og aldring. Dialogen har ellers mange endringer i den ferdige versjonen, men bortsett fra omtalen av episoden da Eyolf ble krøpling, er handlingen i hovedtrekk tidlig på plass. I tredje akt har arbeidsmanuskriptet et dikt som Allmers leser for Rita, «De sad der, de to» (legg 30, bl. [2]r). Det er senere strøket. Det samme diktet er av Ibsen betegnet som «Første forarbejde til ‹Bygmester Solness›», og datert 16. mars 1892 (jf. innledningen til Bygmester Solness, under Tilblivelse).

I brev til Jacob Hegel skriver Ibsen 11. september 1894 at arbeidet med skuespillet er kommet så langt at han regner med å kunne sende manuskriptet til forlaget midt i oktober. Et nytt brev til forleggeren 1. oktober forteller at renskriften snart er ferdig, og tidspunktet for oversendelse ligger fast. Den 14. oktober skriver Ibsen til August Larsen: «Som i telegram bebudet afsendte jeg igår manuskriptet til mit nye stykke, som jeg håber vil komme frem i god behold.» For at oversetterne skal få «nogenlunde rundelig tid til at udføre deres ikke ganske lette arbejde», ønsker han at forlaget så snart som mulig går i gang med settingen (brev til Larsen 27. oktober). I et nytt brev til Larsen 31. oktober ber Ibsen om en endring i manuskriptet:

Det er i tredje akt, umiddelbart efter at Asta og Borghejm er gået. Der skal stå:

(Rita o. s. v. Allmers går i stærkt indre oprør hen til rækværket og står der og stirrer nedover. – Ophold.) Allmers (vender sig og siger med tilkæmpet fatning) –

Alt øvrigt uforandret.

UTGIVELSE

Etter hvert som trykkingen skred frem, ble korrekturarkene sendt til de oversetterne Ibsen hadde avtaler med. Den tyske oversettelsen ble besørget av sønnen Sigurd Ibsen, den franske av den litauiske greven og diplomaten Moritz Prozor ved det franske gesandtskapet i St. Petersburg og den engelske av William Archer i London. Forlagene som hadde engasjert seg, var for den tyske utgaven S. Fischer i Berlin, for den franske Perrin i Paris og for den engelske W. Heinemann i London. Av Ibsens korrespondanse i første halvdel av november går det frem at han er opptatt av at oversettelsene av det nye skuespillet skal komme ut i England og Tyskland mest mulig samtidig med originalutgaven. Han minner også om at all mulig diskresjon må overholdes overfor pressen når det gjelder stykkets tittel, personliste og handling. Slik mente han at interessen for boken ville være sterkest blant bokkjøperne.

Imidlertid viste det seg at hemmeligholdet denne gangen ikke var helt patent. Den 14. november 1894 kunne den danske avisen Politiken trykke en orienterende artikkel, signert Ignotus (Henrik Cavling). Avisens viten om skuespillet er begrenset: «Dets Titel kendes efter Sigende end ikke af Fru Ibsen, og kun ganske faa paalidelige Venner i Kristiania véd, hvorom det handler.» Forlaget i København iakttar «en næsten komisk Hemmelighedsfuldhed». Ikke desto mindre er avisen i stand til å løfte på sløret. Det er et skuespill i tre akter, og i første akt blir man kjent med ekteparet Alfred Allmers og hans unge hustru Rita:

Det er hendes sælsomme Skikkelse, der straks gennem de første Repliker hæver sig højt op over Stykkets øvrige Personer: Mandens Søster Asta og den Ibsenske Husven Borghejm, ja hæver sig op over Alt, hvad Ibsen endnu har skabt af sælsomme, anelsesfulde, halvt dæmoniske Kvindeskikkelser (Cavling 1894).

Avisen vet også å fortelle at ekteparet har en sønn, « Eyolof [sic]» , og sammen med ham lever de så lykkelig som to mennesker kan leve, «naar Kærligheden, de engang følte for hinanden, umærkeligt føres over paa et tredje Væsen, hvori de sér deres eget Billede» . Men så skjer det at barnet faller og blir skadet, slik at det må gå med krykke. Videre forteller Politiken at foreldrene opplever ulykken på ulikt vis. Mens han har medlidenhet med gutten, føler hun redsel over krykken, en redsel som snart viker for hennes voksende lengsel etter mannen. Avisen lar være å gjenfortelle hele handlingen: «[Det] vilde være at dæmpe Stykkets Virkning, naar det foreligger, og dette var det modsatte af, hvad vi ønskede med disse Linjer» (Cavling 1894). Man har derfor satt grensen ved begynnelsen av tredje akt, skriver Cavling, som neppe hadde adgang til mer.

Dette var en litterær nyhet som straks ble formidlet videre via Norsk Telegrambureau. Dagen etter kunne flere av Kristiania-bladene gjengi det Politiken hadde fortalt om skuespillet som var under trykking. Både forlaget og dikteren reagerte sterkt på den overraskende lekkasjen, og forlaget har trolig antydet overfor Ibsen at den måtte ha skjedd i Kristiania. Ibsen svarer nemlig i telegram 16. november til August Larsen i forlaget: «Tyveriets Ophav fra Christiania utænkelig benægtes bestemt! Forventer gennem Gyldendalske Boghandel retslig tiltale uopholdelig iværksat imod Cavling og Undersøgelse imod Trykkeriet.»

Lekkasjen ble også umiddelbart kjent på kontinentet. I et intervju med Dagbladet 17. november kunne Ibsen fortelle at han fra sin kommisjonær i Berlin hadde fått telegram om at avisene der, med franske aviser som kilde, nå trykket «referater» av hans nye stykke. Spørsmålet var om kommisjonæren skulle dementere disse referatene. Ibsen hadde svart: «Jeg dementerer alt» (Anonym 1894d).

Den 18. november kunne København-avisen Dannebrog opplyse om navnet på Politikens kilde. Det var den unge norske forfatteren Thomas P. Krag, som selv hadde meldt seg for Jacob Hegel. Han oppholdt seg i København for å ta hånd om korrekturen på en komedie, som i likhet med Ibsens stykke var under utgivelse hos Gyldendal og ble trykt hos Carl Græbe. Krag ble anmodet om å forklare seg i nærvær av forleggeren, hans fullmektig og boktrykker Græbe og hans faktor. Han bekjente at han i trykkeriet hadde fått øye på et korrekturark med deler av Ibsens nye skuespill. Dette arket (på 16 trykksider) hadde han bragt videre til Politikens medarbeider Henrik Cavling. Deretter hadde han returnert arket til trykkeriet. I et intervju med Aftenposten 20. november gav Ibsen uttrykk for at hverken forlaget eller han selv ville gå videre med saken. De ville så langt det var mulig «skaane den unge Mand, hvis Handlemaade forhaabentlig vil vise sig at være dikteret mere af Sensationslyst end af andre Bevæggrunde» (Anonym 1894c). Mer alvorlig ville det være dersom den unge mannen hadde søkt å berike seg ved den indiskresjonen han hadde begått.

I et annet intervju hadde Ibsen begrunnet det strenge hemmeligholdet med at han og hans forlag hadde inngått kontrakter med en tysk og en engelsk forlegger om oversatte utgaver, og i avtalene inngikk en klausul om at den danske utgaven ikke måtte komme ut før de utenlandske var ferdige, og det måtte heller ikke sive ut noe om stykkets innhold (jf. Anonym 1894b).

Det er ingen grunn til å tro at lekkasjesaken førte til redusert interesse ved utgivelsen av Lille Eyolf. Ibsen hadde på denne tiden oppnådd en internasjonal berømmelse som gjorde at så å si hele den litterært interesserte verden ventet i spenning på hans neste verk. Det forelå samme dag, 11. desember 1894, i København, Kristiania, London, Berlin og Paris i fire språklig ulike versjoner. Bokkjøperne i Kristiania måtte vente lengst. På grunn av tåke i fjorden ble dampskipet fra København forsinket og kom frem først langt ut på ettermiddagen (jf. Meyer 1971, 730).

I likhet med Bygmester Solness har Lille Eyolf følgende opplysning trykt på forsatsbladet: «Omtrent samtidig med nærværende originaludgave fremkommer en engelsk, en tysk og en fransk af forfatteren autoriseret udgave. Noget senere følger oversættelser på russisk, hollandsk, ungarsk, bøhmisk og polsk» (HIS 9, note s. 393). Forfatter og forlag ville gjøre gjeldende den oppfatningen at hans verk i og med at utgaven i England, Tyskland og Frankrike var autorisert av ham og ble publisert samtidig med originalen, var beskyttet på linje med originallitteratur i disse landene. Når det også var bebudet oversatte utgaver på andre europeiske språk, var det trolig fordi det var ønskelig å begrense igangsetting av nye oversettelser på de nevnte språkene, med tanke på at rettighetsspørsmålene ennå ikke var regulert ved en internasjonal konvensjon.

Saken vakte en viss interesse i utlandet, især i Tyskland. En redaksjonell artikkel i Dagbladet 28. desember 1894 refererer ulike oppfatninger av spørsmålet om en slik erklæring kunne ha noen rettighetsmessig betydning. Norddeutsche Allgemeine Zeitung ser ingen vanskeligheter ved fremgangsmåten: «Digteren har selv udgivet sit Værk i den tyske Originaludgave [sic] paa S. Fischers Forlag i Berlin, hvorved det i Tyskland er beskyttet imod Eftertryk.» I Kleines Journal gikk man grundigere inn på sakens juridiske sider: «Originalen er norsk, […] følgelig er ogsaa den af Ibsen her foranstaltede Originaludgave [sic] kun stadig at betragte som en tysk Oversættelse» (sitert etter Anonym 1894a). Dikteren hadde ikke skrevet noe tysk skuespill. Også Nachrichten aus dem Buchhandel oppfattet det slik at oversettelser til tysk av Ibsens norske utgave ikke kunne gjøres til gjenstand for rettslig forfølgelse (med henvisning til § 6b i den tyske riksloven om forfatterrett). Noe senere kom Berliner Tageblatt med en lengre artikkel av Richard Grelling, Ibsens tyske rådgiver i denne saken:

«Ist der neue Ibsen in Deutschland geschützt?» Grelling hevder at i og med at den norske og den tyske utgaven kommer ut samtidig, er det likegyldig om dikteren selv har forfattet begge versjoner. De er begge originaler i juridisk forstand. Han mener ellers at spørsmålet burde bli avklart ved høyesterettsdom. Det ville ha stor prinsipiell betydning i en tid med livlig litteraturutveksling med utlandet, også med land som ikke hadde litteraturkonvensjon med Tyskland (jf. Anonym 1894c).

Førsteutgaven av Lille Eyolf var på 10 000 eksemplarer. Morgenbladets korrespondent i København forteller i et brev trykt 15. desember 1894 at man ut fra fordelingen av bestillinger fra bokhandlerne kan anta at interessen i Danmark er større enn den er i Norge. Deler av opplaget sendes til bokhandlere og private bestillere i flere europeiske land og til den skandinaviske forlagsbokhandelen i USA. Korrespondenten mener å ha grunnlag for å skrive at «mange Mennesker rundt om i fremmede Lande, har lært sig Norsk for at kunne læse Ibsens Verker i Originalsproget. Det er en Virkning af Ibsens Forfattervirksomhed, som vistnok de Færreste har noget Kjendskab til» (Anonym 1894j).

En ny utgave med et opplag på 2000 eksemplarer kom ut 21. desember, og 20. januar kom tredje utgave med et opplag på 1250. Ifølge forlagskladdene ved Gyldendalske Boghandel ble det ved hver av de tre utgavene trykt en del ekstra eksemplarer (dyrere utgave), for første utgave 150, for annen 100 og for tredje 75 eksemplarer. Boken var på 12 ark. Forfatterhonoraret var for første utgave 600 kroner arket (til sammen 7200 kroner), annen utgave ble honorert med 110 kroner arket (til sammen 1320 kroner), og tredje utgave ble honorert med 65 kroner arket (til sammen 780 kroner). Ibsens totalhonorar for de tre utgavene av Lille Eyolf var altså 9300 kroner (KBK Gyldendals arkiv A7).

mottagelse av utgaven

Den første anmeldelsen av Lille Eyolf kom i Dagbladet 12. desember 1894, skrevet av Nils Kjær. Han gir en respektfull vurdering. Det er tale om en ny triumf for Ibsens ubestridte mesterskap: «Her er igjen fremtryllet et av disse monumentale dramatiske Bygværker, hvis rene arkitektoniske Fuldkommenhed og strenge symmetriske Skjønhed vilde være nok til at sikre dem Alverdens varige Beundring.» De som hadde håpet på et skritt videre inn i symbolenes verden, ville kanskje bli skuffet. Denne gangen har dikteren skapt personer som er «naturlig afpasset efter borgerlige Livsvilkaar» (Kjær 1894). Foreldrene lever på skyldfølelsen over at sønnen er blitt krøpling, og så opplever de at han drukner. Sorgen forårsaker en krise i deres ekteskap, men mot slutten finner de ved forvandlingens lov tilbake til hverandre. Anmelderen ser skuespillet som et sjelfullt skjebnedrama, hvor symbolikken kan lokaliseres til kontrasten mellom en etisk idealitet knyttet til mannens ensomhet mellom fjelltindene og scenen med Rottejomfruen.

Samme dag stod det en anmeldelse i London-avisen The Daily Chronicle. Den engelske anmelderen finner at Ibsen på sine gamle dager har fått et mildere sinn enn han hadde da han skrev sine skarpeste dramaer på 1880-tallet og frem til og med 1892. Slik gikk det jo også med William Shakespeare i den siste perioden hans. Anmelderen kan ikke sette fingeren på hva som utgjør forskjellen mellom Lille Eyolf og de foregående stykkene – det kan bare føles. De to kvinnene i stykket er begge kvinnelige, især Asta, som ikke har det minste av troll i seg. Den sentrale mannen kan være lunefull, men er ellers vennlig nok. Det ser ut til at dikteren vil ha sagt at personene er jordmennesker, selv om de også er i slekt med hav og himmel. Ektefellene slynger ut anklager mot hverandre, men de kan også samtale rolig. Den engelske oversetteren, William Archer, som anmelderen synes har gjort godt arbeid, mener at verket er nesten uutholdelig melankolsk, men det er ikke anmelderen enig i. I andre av Ibsens skuespill ender handlingen med forlis, men denne gangen klarer personene til slutt å finne et feste for ankeret (jf. Anonym 1894e).

Aftenpostens anmeldelse 13. desember er skrevet av Kristofer Randers. Han tviler på om noen av Ibsens tidligere skuespill har vært imøtesett med større spenning enn Lille Eyolf, og grunnen til det antar han er lekkasjesaken fra november. Ingen kan være skuffet over dette verket. Dikteren viser seg her ungdomsfrisk og umiddelbar. Ingenting tyder på årenes vekt. Skuespillet behandler «Forholdet mellem Mand og Kvinde, mellem Forældre og Børn, mellem Skyld og Straf, mellem Ansvar og Gjengjeldelse» . Det er svært lite å finne av den symbolismen som har preget Ibsens senere arbeider, især Bygmester Solness. Randers unnlater å kommentere Rottejomfruen. Hva som har vært dikterens mening med dette skuespillet, kan uten tvil sees fra ulike synsvinkler, slik tilfellet har vært med hans øvrige arbeider i de senere årene. Men uansett hvordan man velger å betrakte stykket,
bliver dets mest fremtrædende Figur, Fru Rita, en af de interessanteste og fuldblodigste Kvindeskikkelser, Ibsen har tegnet. Hun er i Slegt med Hjørdis, Rebekka, Hedda Gabler og Hilde, – en Menneskelighedens, Sundhedens, Ungdommens og Livsglædens Representant. Stillet op mod en Mand som Allmers, der med alle sine gode Egenskaber forøvrigt er Rosmers Halvbroder og Tesmans Fætter, maatte hun upaatvivlelig tilslut slides op og give sig over. Men var det alligevel nødvendigt, at hun skulde komme til at staa saa fattig og ribbet, som hun gjør ved Stykkets Slutning? (Randers 1894).

Randers ser den siste akten som den svakeste, mens de to første med sin rike stemningsfylde og sin dype tragikk klinger «som en af de reneste og mest fuldttonende Akkorder i vor Literatur» (Randers 1894).

I Politiken ble Lille Eyolf anmeldt av Edvard Brandes 14. desember. Han venter ikke at dette skuespillet vil bli gjenstand for så mange dypsindige tolkningsforsøk eller så heftig meningsutveksling som dikterens tidligere verk. Det er en mildere tone denne gangen. Det som er av strid og uenighet, ledes til forsoning: « Lille Eyolf er et melankolsk Skuespil, hvis gode og fine Mennesker alle faar en krank Lykke» (E. Brandes 1894). Personene kan ikke kalles betydelige, men de er åndelig frigjorte, intelligente og dannede. Alfred Allmers er kommet i tvil om sitt kall og sitt verk, og vil endre sine planer. Tross barnets ulykkelige situasjon burde det herske fred over hjemmet. Asta er et uselvisk og stillferdig menneske, omtenksom og kjærlig overfor sin svigerinne, sin halvbror og deres sønn. Den varmblodige Rita er mer krevende og mindre sympatisk fremstilt. Ibsen stiller opp to lover som regulerer personenes liv, forvandlingens og gjengjeldelsens lov. Den første har gjort seg gjeldende især i forholdet mellom ektefellene – Allmers er kjølnet i forholdet til Rita, og står i grunnen nærmere Asta. Den andre loven gjelder mest Rita, som i sin krevende kjærlighet til mannen misliker alt som synes å stå hindrende imellom dem, hans bok, hans søster og hans omsorg for sønnen. Gjengjeldelsen slår til med hensyn til Eyolf, som hun til tider har ønsket død, og hun lider under skyldfølelsen.

At katastrofen inntreffer ved første akts slutt, kan innebære at tilskuernes medlidenhet ikke har rukket å bli tilstrekkelig vakt. Anmelderen antar at dette kan være en grunn til at Ibsen har villet forberede Eyolfs tragiske skjebne ved å legge inn den fantastiske Rottejomfruen. Det er en skikkelse som kan tillegges en betydning utover den bokstavelige. Hun er «selve Døden, der bereder den lange Søvn». Første akt er i Brandes’ øyne «et førsterangs Kunstværk». Han trekker blant annet frem den inderlige samfølelsen mellom bror og søster, og det menneskelige ved Ritas harme over å bli forsmådd av sin mann da hun ønsker ham velkommen hjem etter fjellturen. Også den korte andre akten er skrevet på genialt vis, mener Brandes. Her er det især Astas skikkelse som gjør inntrykk. Hun er den som ser virkeligheten i øynene. Tredje akt viser Astas valg. Hun reiser med Borghejm, og Allmers og Rita blir nødt til å tale ut med hverandre. Det sentrale her er at Rita er kommet inn under forvandlingens lov, hun vil nå gå forsakelsens tunge vei. Mens Allmers helst vil hevne seg på de fattige guttene som ikke reddet Eyolf fra å drukne, ønsker Rita å ta seg av dem og la dem få Eyolfs plass. Dermed snur han, og ber om å få ta del i hennes omsorg. Anmelderen oppfatter dramaets lærdom slik at når mennesker blir rammet av gjengjeldelsen, så har man valget mellom døden «eller også frejdig Opgivelse af egen Lykke og ærligt Forsøg paa at hjælpe Andre til blidere Livsskæbne» (E. Brandes 1894). Stykket er preget av forsoningens ånd, og valget gjelder forsakelse i stedet for lidenskap.

Mange var opptatt av hva Georg Brandes hadde å si om Lille Eyolf. Redaktør Ola Thommessen i Verdens Gang oppfordret ham til å sende sin anmeldelse. Hans svar er formet som et brev til «Kjære Thommessen» og ble trykt 15. desember under tittelen «Dr. Georg Brandes om ‹Lille Eyolf›». Brandes skriver at et verk av Ibsen «æder sig langsomt ind i Ens Bevidsthed», og det vil gå noen måneder før han vet «hvor dybt det gik, og hvor megen Sydselsættelse det giver Fantasien og Tanken». Et par tanker kan han likevel dele med leserne. Den første aksen gjelder «Forvandlingens Lov». Alle menneskelige forhold står under denne loven. Oldtidens diktere skrev «Metamorphoser», diktninger om de forvandlingene som deres mytologi var full av. Lille Eyolf er Ibsens diktning om forvandlingene, hevder Brandes. Forvandling er ikke det samme som utvikling. Det er noe mye dypere og sannere, «ti Forvandling indbefatter Fremgang og Tilbagegang, Udvikling og Sammenfoldning i et enkelt omfattende Ord. Og vi ser i dette Skuespil menneskelige Følelser formes, omformes, udslukkes, vaagne paany i forandret Skikkelse.» En avgjørende begivenhet i stykket er Eyolfs død. Den fører til grubling over årsak, skyld og ansvar, og man fokuserer på det favntaket som blir foranledningen til det fallet som i sin tid gjorde Eyolf til krøpling. Slik får naturlig erotikk et odiøst skjær over seg:

Der har altid hos Ibsen været en Dobbelthed tilstede; han taler Naturens Sag, og han tugter Naturen med mystisk Moral; kun at snart Naturen har første Stemme, Moralen anden, snart omvendt. I «Solness» som i «Gjengangere» var Naturelskeren i Ibsen dominerende; her som i «Brand» og «Vildanden» er Tugtemesteren det (G. Brandes 1894).

Stykkets andre akse er spørsmålet om betydningen og meningen med det som har skjedd. Det blir kvaler, anklager og selvbebreidelser som bare kan forherde og forbitre foreldrene mot hverandre. Men begivenhetene har kun den betydningen og meningen som vi selv gir dem, og den bruken vi gjør av dem etterpå. Og på en likeså åndfull som overraskende måte gir Ibsen til slutt gjennom Ritas beslutning en positiv mening til skuespillet. Brandes nevner også den spøkelsesaktige uhyggen som følger med Rottejomfruen, som er sagnskikkelsen fra Hameln i en gammel kvinnes lignelse. Brevet til redaktør Thommessen og leserne slutter med at den som har fulgt Ibsens diktning helt fra Kongs-Emnerne, ikke kan kritisere ham mer, men bare takke: «Vi har ingen Morskab af at fremkomme med Indvendinger, og han behøver ikke vor Ros» (G. Brandes 1894).

Just Bings artikkel om Lille Eyolf i Morgenbladet 20. desember var skrevet ut fra ønsket om å utdype en observasjon som avisens anmelder hadde kommet med angående eksposisjonens plassering i Ibsens analytiske diktning. Mens det var ansett for å være en god regel at eksposisjonen skulle gjøres ferdig før handlingen eller karakterutviklingen kunne ta til, hadde Ibsen gått bort fra dette og lot dramaet begynne på et punkt da den dramatiske spenningen var etablert. Eksposisjonen er ikke bare en innledende fase. Handlingens forhistorie blir hos Ibsen fremstilt gjennom samtaler som trenger god plass utover i skuespillet. Eyolfs død hører med til forhistorien. Den setter de øvrige personenes indre utvikling i bevegelse: «Deres Forvandling er det, som udgjør Grundkjernen i det Ibsenske Drama, derfor behøver Handlingen her sin lange Forhistorie.» Den dramatiske krisen, som inntreffer i og med Eyolfs drukning ved Rottejomfruens dragende makt, utløser samtaler som etter hvert synliggjør de relevante delene av forhistorien: «nu ved Krisen begynder Speilingerne, nu faar vi se.» Vi forstår av samtalen med Asta at Allmers knytter Eyolfs liv til minner som Rita ikke har noen del i. Derfor opplever hun at gutten bare halvveis har vært hennes egen. Og av Allmers’ samtale med Rita ser vi at han innrømmer å ha ektet henne ikke primært av kjærlighet til henne, men av omsorg for Asta: «Saaledes ser vi Situationen gjennem de første to Akter rulle frem som en Snebold, stadig bliver den mægtigere af hvad den optager i sig af Forhistorien» (Bing 1894).

Bing har observert at de sentrale karaktertypene i Ibsens skuespill ofte har vært kritisert for å være litt sinnssvake; de hører liksom ikke hjemme noen steder. Han bemerker at de finnes bare ett sted, «i de Ibsenske Dramaer». Allmers er en fantast som vil skrive en stor bok om det menneskelige ansvar, men han har ikke øye for at det i hans nærhet finnes forkomne mennesker som det kunne være en nærliggende oppgave å ta ansvar for. Artikkelforfatteren peker også på at det ofte ligger en dobbeltbunn i Ibsens replikker, både ved at tingene i første omgang kan antydes før de kommer klart til uttrykk, og ved at de kan ha en symbolsk karakter. Han viser til en annen stor kunstner, maleren Rembrandt, som har en lignende evne til å la betydninger skimte frem «under og bagved» det naturlige uttrykket. Da er det ved de ibsenske stykkene viktig for teateret å finne en spillemåte som kan oppleves som naturlig, men som også kan gjøre tilskueren usikker på om det kanskje ligger noe mer i ordene enn den bokstavelige betydningen (Bing 1894).

Den svenske kritikeren Carl David af Wirsén, som anmeldte skuespillet i Stockholmsavisen

Vårt Land 21. desember, antar at de fleste på bakgrunn av lekkasjesaken og de mange ryktene vil være skuffet i sine forventninger når de leser Lille Eyolf. Ibsen er også denne gangen teknisk fremragende, men symbolismen går for langt, slik den også gjorde i Bygmester Solness, og handlingen er tynn. En flytende krykke, store gloende øyne og vannliljene som Asta har plukket i tjernet, slike ting forekommer denne anmelderen som nokså banale symboler. I lys av den relativt korte tiden handlingen omfatter, er det vanskelig å tro på at det skal kunne skje vesentlige forvandlinger med personene. Innslaget med Rottejomfruen, som knapt synes påkrevet for handlingens del, må være funnet på av Ibsen «för att tillfredsställa hans ständiga åtrå efter det bisarrt demoniska». Wirsén slutter seg til den oppfatningen at ordene i Ibsens diktning mer og mer mister sin betydning, og at hovedvekten i skuespillene ligger på de uuttalte ordene, som man må gjette seg til. Han lokker sine lesere bort fra den verden som omgir dem, til det hemmelighetsfulle som ligger bak fenomenene: «Häri ligger i viss mån hans styrka, men häri ligger ock skälet till hans dunkel, hans gåtfullhet och hans ofta koketterande mystik» (Wirsén 1901, 117). I skuespillene Ibsen så langt har gitt ut i 1890-årene, finner Wirsén en dekadanse som han må beklage. Han avslutter med å etterlyse forfatteren av Kongs-Emnerne og Hærmændene paa Helgeland.

Under signaturen F. anmelder Fernanda Nissen Lille Eyolf i Social-Demokraten 22. desember. Hun peker på at Ibsen fremstiller et komplisert ekteskapelig forhold mellom Allmers og Rita, flettet sammen med et like komplisert søskenforhold mellom Allmers og Asta, og lar begge være underlagt forvandlingens lov. Komplikasjonene skyldes delvis at Allmers, som giftet seg med Rita like mye på grunn av hennes gull og grønne skoger som hennes deilighet, er mer knyttet til sin formodede halvsøster Asta, og delvis fordi den niårige sønnen Eyolf er blitt vanfør som en følge av et øyeblikks omsorgssvikt som foreldrene må dele ansvaret for. Rita er skinnsyk på Eyolf, som faren vil ta seg mer av enn før, og hun er skinnsyk på Asta, som har et nært forhold til sin bror. Eyolf skiller foreldrene mens han lever med sin krykke som det synlige beviset på deres svikt, og ved sin død skiller han dem enda mer, blant annet fordi Allmers søker trøst først og fremst hos Asta. Nissen finner at den uhyggelige Rottejomfruen ved sin uttrykksmåte og sin bitre lystighet minner om Ulrik Brendel, mens Allmers er en redusert variant av adelsmennesket Rosmer og Rita kan minne om Rebekka West. Allmers virker svak især i scenen med Asta, hvor hun forteller at hun nå vet at de to ikke er i slekt. Det er Asta som innser at forholdet mellom dem nå vil bli forvandlet, og hun velger å reise bort med sin beiler. Dermed står Allmers uten noe mål i livet. Rita opplever at hun er under forvandlingens lov. Gjennom soningsbehovet blir hennes sanselighet forvandlet til en varm medfølelse for de fattige barna som trenger omsorg. Dette peker mot en innsats Allmers kan slutte seg til. For Nissen er ikke Ibsen den samme gamle: «Der prædikes forsagelse paa alle bogens sider. Men det er som mesteren ikke formaar at hævde forsagelsens lære med samme gjennemtrængende fyndighed, som han evnede i gamle dage, da det var oprørets aand han indblæste sine læsere» (Nissen 1894).

I sin anmeldelse av Lille Eyolf har Christen Collin i Nyt Tidsskrift fått større plass enn avisanmelderne fikk, og han får også bedre tid til å formulere sin respons. Dermed kan han ta opp flere aspekter ved dramaet enn man kunne i dagspressen. Han griper fatt i Allmers’ påstand om at livet er ubarmhjertig. En følge av det er at også menneskene blir ubarmhjertige. Ofte oppdager personer i Ibsens skuespill at den de er gift med, ikke er den de burde ha valgt da de var fri til å velge. Slik er det med Allmers og Rita. Allmers er sterkere knyttet til Asta, men han har trodd at hun er hans halvsøster, og derfor valgte han den velstående og lokkende Rita. Hun elsker sin mann med krevende lidenskap, men opplever at han er skremt av hennes krav, slik at forholdet fungerer dårlig. Da Rottejomfruen dukker opp, viser det seg at det ikke bare er det fortærende deilige som kan lokke, det kan også det grufullt stygge. Liksom Allmers var både skremt og lokket av Rita, ble lille Eyolf skremt og lokket av Rottejomfruen og hennes hund. Collin synes nok at den underlige og uhyggelige skikkelsen stikker for grelt av fra de øvrige, men han må innrømme at dikteren med henne har skapt en fengslende figur. Han har også antydet noe av hennes livshistorie, nok til å motivere hennes fremtoning og uttrykksmåte. Det vanlige i Ibsens samtidsskuespill når noen skal dø, er å legge dødsfallet til sist i handlingen. I Lille Eyolf kommer døden i første akt, og dermed blir handlingen i høy grad knyttet til de gjenlevendes måte å innrette sitt videre liv på. Collin sier det slik: «Døden gjør livsdriften myg og smidig; den lærer menneskene at akklimatisere sig» (Collin 1895, 223). Dermed velger han å se dette skuespillet som Ibsens innlegg i diskusjonen om troen på livet. Mens han tidligere ofte har forherliget motet til å dø, til å gjøre opprør mot livet, har han nå med gripende virkning vist frem Ritas seige vilje til å leve videre. I sin sorg reagerer Allmers på to måter. Først drømmer han seg bort fra det som har skjedd. Han spør Asta om det virkelig er sant. Deretter danner han seg en pessimistisk realisme; han dveler ved den uutholdelige situasjonen. De to ektefellene blir mer og mer alene. Det spennende spørsmålet i tredje akt, da de ikke får Asta til å bli, er i Collins øyne hvilken utvei det er for dem når de blir alene. Det viktigste som skjer i denne akten, er Ritas forvandling. Hun er blitt nøysom. Sorgen har ikke bare gjort henne ond og stygg, den har også adlet henne. Collin viser her til Rebekka West i Rosmersholm. Rita er ikke lenger hensynsløs egoistisk; hun er blitt altruist. Allmers taler om sin opplevelse på fjellturen, han drømmer om å slutte seg til «reisekammeraten», eller døden. Men Ritas planer om å velge nestekjærlighetens vei og ta til seg de fattige guttene på strandstedet, vekker det altruistiske anlegget også hos Allmers. Han ber om lov til å hjelpe henne. Collins tolkning av slutten er representativ for den herskende oppfatningen i samtidens mottagelse.

Ikke alle var overbevist om at slutten av Lille Eyolf måtte tolkes som en positiv solidaritetshandling. Den svenske forfatteren Hjalmar Söderberg fokuserer i sin artikkel om Lille Eyolf på de to hovedpersonene, ikke minst på den mannlige: «Alfred Allmers är, förefaller det mig, en ironiskt tecknad gestalt, men tecknad med en ironi så trött och så föga polemiskt bitande, att man nästan vill kalla den sart.» Man har ikke lest mange av Allmers’ replikker, hevder Söderberg, før man oppdager trekkene av en gammel kjenning. Han forestiller en grubler, en selvransaker, en Johannes Rosmer. «Men inuti sitter Hjalmar Ekdahl» (Söderberg 1895, 234). Söderberg innrømmer at dette bildet kan virke ondsinnet, og at det trolig skyter over mål, men det er likevel et synspunkt som det er verdt å utvikle. Allmers er en fin mann, ikke udannet og ikke påfallende naiv. Han er den tenkende mannen som aldri et øyeblikk gir slipp på det alvorsfulle ordet ansvar, men samtidig har han det med ubevisst å flytte tyngdepunktet av dette ansvaret etter sin egen bekvemmelighet. Han har vært betatt av Ritas deilighet, men denne sansenes rus har aldri vært noen ekte kjærlighet, og når den tar slutt, ser han det som et utslag av forvandlingens lov. Når Rita ser med tilfredshet på Borghejms sterke følelser for Asta, kommer Allmers med sine betenkeligheter. Han har nemlig ansvar for Asta og hennes livslykke. Rita beskrives av Söderberg som «en varm och god kvinna helt enkelt – låt vara att det varma i hennes natur är starkare understruket än det goda – och därtill en liten smula vulgär» . Enkelte oppfatter henne som demonisk, men det hun sier til Allmers om onde barneøyne i scenen like før Eyolfs drukning, er ikke påfallende for en hustru som elsker sin mann slik Rita gjør. I sine tidligere verk var Ibsen opptatt av begreper som plikt og ansvar. I den senere tiden har han ifølge Söderberg fått øynene opp for de etiske kravenes relativitet: «Därför har också hans dikt oftare och oftare fått ironiens grundton – fullkomligt följdriktigt, ty då ironien är af stor stil, är den spillrorna av ett patos, som störtat samman» (1895, 235). Og når man ser nøye etter i skuespillets utgang, oppdager man etter Söderbergs oppfatning en viss ironisk belysning. Ved Eyolfs død rammes foreldrene av sorg og skyldfølelse. Men er det ikke først og fremst av plikt Allmers sørger? Han taler om å trekke seg tilbake mellom fjellene. Dette er fraser, mener Söderberg. Allmers vil egentlig ha fred; han er trett. I denne situasjonen er Rita, som fortsatt elsker ham, listig. Hun tror ikke noe på at han vil forlate livet; også han er et jordmenneske. Hun innser at det han søker, er en hederlig retrett. Dermed finner hun frem til formelen som han kan godta: fellesskap i pliktoppfyllelse. Deres nye livsoppgave er å ta seg av stedets fattige. Rita lykkes i å få ham dit hun vil. Söderberg hevder at Ibsen ikke har vært tydelig nok når det gjelder «den egentliga grundtonen i dramat» (1895, 236). Derfor har så mange lesere, som ellers har et sikkert øre for nyanser, ikke oppfattet ironien. I Vildanden brukte dikteren doktor Relling til å synliggjøre dette, punktere frasehelten. I Lille Eyolf forutsetter han at man skal greie å fylle ut den rollen selv. Söderberg konstaterer at det ikke er mange lesere som har maktet dette. De aller fleste har tatt for høytidelig den forvandlingen som foregår med hovedpersonene i tredje akt.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

- 1894. Little Eyolf. Translated by William Archer. Chicago, Stone & Kimball. 164 s. (The green tree library)

- 1895. Copilul Eyolf : drama in 3 acte. Tradusǎ cu nvoirea autorului de T. Maiorescu [overs. med tillatelse av forfatteren ved T. Maiorescu]. Bucurescǐ, Librǎriei Carol Müller. 64 s.

- 1895. Klein Eyolf : Schauspiel in drei Aufzügen. Berlin, S. Fischer. 96 s.

- 1895. Kleine Eyolf : tooneelspel in drie bedrijven. Utrecht, P.H. Reyers. 85 s.

- 1895. Little Eyolf : a play in three acts. 2. ed. Translated from the Norwegian by William Archer. London, Heinemann. 180, 24 s.

- 1895. Malen’kij Éjol’f : komedija v trech dějstvijach. S. Peterburg, A.S. Suvorina. 96 s. (Deševaja biblioteka, 118)

- 1895. Le petit Eyolf : drame en trois actes. Traduit avec l’autorisation de l’auteur et précédé d’une prèface par le comte de Prozor. Paris, Perrin. XLV, 189 s. (Bibliothèque littéraire internationale)

- 1895. Pikku Eyolf : kolminäytöksinen näytelmä. Suomentanut Teuvo Pakkala [overs. til finsk av Teuvo Pakkala]. Porvoo, Söderström. 175 s. (Näytelmäsarja, 26)

- 1896. Sobranie sočinenij, 4. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 333 s. Inneholder bl.a. Malen’kij Éjol’f, overs. av O. Naumova

- 1897. Little Eyolf : a play in three acts. Avenue ed. Translated from the Norwegian by William Archer. London, Heinemann. 180 s.

- 1897. Il piccolo Eyolf : dramma in tre atti. Traduzione di Ernesto Gagliardi [overs. ved Ernesto Gagliardi]. Milano, Fratelli Treves. 132 s. (Teatro straniero, 67)

- 1898. Wybór dramatów. Przełoźyła i wstępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewentala. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Maly Eyolf

- 1899. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 9. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. XLVI, 250 s. Inneholder bl.a. Klein Eyolf

- 1904. Polnoe sobranie sočinenij, 7. Perevod s datsko-norvežskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk-norsk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 368 s. Inneholder bl.a. Malen’kij Éjol’f

- 1905. El nio Eyolf : drama en tres actos. Versión castellana de José Farran y Mayoral [spansk overs. ved José Farran y Mayoral]. Barcelona, López. 85 s. (Teatro antiguo y moderno, 29)

- 1906. Little Eyolf. Translated by William Archer. New York, Fox Duffield. 164 s. (The green tree library)

- 1906. Malkijat Ejolf : drama v 3 děstvija. Prěvede Iv. Iv. Dragoev [overs. av Iv. Iv. Dragoev]. Varna, P.N. Ikonomov’. 68 s. (Biblioteka «Svěmenen teatr», 1:8)

PARODIER I SAMTIDEN

- 1895:

- Anonym. «Klein Eyolf. Eine Geisterstimme». Kladderadatsch nr. 3

- Guthrie, Thomas Anstey. «Little Mopesmän». The Pocket Ibsen, 209–66

- Molander, Harald. «Lilla Moppe». Ibsen i västficksformat, 203–44 (jf. FU 9, X)

OPPFØRELSER

Flere teatre både i og utenom Skandinavia hadde før Lille Eyolf var utgitt, vist interesse for å vurdere stykket med tanke på oppførelse. Ved Deutsches Theater i Berlin ønsket Otto Brahm å lese teksten før den var utgitt. Han kontaktet Julius Elias som videreformidlet henvendelsen til Ibsen. I et brev av 26. november 1894 til Elias, som hadde tilgang til Ibsens manuskript, svarte Ibsen at han ikke ønsket at Brahm «skal meddeles noget af stykket forinden han kan læse det hele i sammenhæng». Når det gjaldt forhandlinger om oppførelse, kunne han opplyse at han hadde overlatt slike ting til sin tyske teateragent Felix Bloch Erben. Ibsen ønsket åpenbart ikke noen som helst forskjellsbehandling av teatersjefene. Rutinen hadde etter hvert blitt slik at det ikke lenger var aktuelt for Ibsen eller forlaget å sende teatrene eksemplarer av nye skuespill. Hver enkelt teatersjef måtte vise interesse, og selv være ansvarlig for å skaffe seg et eksemplar når det forelå. I så måte handlet mange av dem svært raskt.

I dagene etter utgivelsen besvarte Ibsen flere henvendelser om mulige oppførelser. Den 12. desember telegraferte han til Max Burckhard på det sentrale Burgtheater i Wien med spørsmål om han var interessert i å spille stykket. Bakgrunnen for henvendelsen var at en annen scene i Wien, Deutsches Volkstheater, allerede hadde sendt Ibsen en forespørsel om muligheten for å spille det. Også Hans Schrøder ved Christiania Theater hadde spurt om det, og i brev av 13. desember svarte Ibsen bekreftende, og la til at han «stiller samme honorarbetingelser nu som forrige gang, nemlig 3000 kroner at indbetale til boghandler Nils Lund hersteds» . Honoraret ønsket han overført umiddelbart «ved erhvervelsen af opførelsesretten». Samme dag oversendte teatersjef Peter Hansen ved Det kongelige Theater i København et eksemplar av Lille Eyolf til teaterets sensor Erik Bögh, og bad om en vurdering. Vurderingen forelå dagen etter, og teatersjefen sendte følgende henvendelse til Ibsen:

Da det kongelige Theater ønsker at opføre Deres Skuespil «Lille Eyolf», tillader jeg mig at forespørge Dem, om De vil overlade Theatret det paa de i Forfatter-Regulativet af 13. Marts 1890 overfor originale danske Stykker foreskrevne Betingelser – de bedste, som Theatret kan byde Dem (RAK 220, Kopibog nr. 88–89, innførsel 579).

Ibsen svarte 15. desember at tilbudet «mottages særdeles gerne på de af Det kgl. Teater opstillede betingelser». I et parallelt privatbrev til teatersjefen fulgte et regiråd, nemlig at Eyolf ikke

«slæber sig på krykken som en lidende patient, der netop er kommen op af sygesengen. Han er vant til den sport; har gået med krykke al sin tid og hjælper sig nokså godt til rette.» Til Susanna, som for tiden var på reise, forteller Ibsen i et brev av 20. desember:

Direktør Ranft har købt og betalt opførelsesretten i Sverig for 3000 kroner. Kristiania teater ligeså. […] På det kgl. teater i København er stykket antaget. Ved Burgtheater og Deutsches Theater ligeså. Og visst nok på mange andre tyske teatre, som jeg endnu ikke véd besked om.

I sin regnskapsbok kunne Ibsen føre to honorarer for Lille Eyolf 14. desember. Det ene var 3000 kroner fra Christiania Theater, og det andre var 400 kroner som «Honorar ved Bergens teater for ‹Lille Eyolf›» (NBO Ms.fol. 3222). Beløpet fra Ranft førte han inn dagen etter. Kontrakten gav Ranft

«udesluttende ret til i to år overalt i Sverige, deri Stockholm og Göteborg iberegnet» å oppføre Lille Eyolf (NBO Ms.8° 1554:1). Det lå nå an til å bli et jevnt kappløp: Ibsens nye stykke kunne få sin urpremiere i Norge, Sverige, Danmark, Tyskland eller Østerrike.

På et vis var Lille Eyolf allerede presentert på scenen. Det foregikk som opplesning en uke før stykket ble utgitt, nemlig klokken ni om morgenen 3. desember 1894 på Theatre Royal, Haymarket i London. Bakgrunnen for presentasjonen var å sikre Ibsen og hans engelske forlegger deres fulle rettigheter over stykket. Engelsk lov krevde nemlig at et dramatisk verk måtte være fremført for å få denne retten. Denne offentliggjøringen artet seg som en formalitet. Foruten Elisabeth Robbins som Rita Allmers og frøken Brækstad som Asta Allmers bestod «ensemblet» av amatører: den norske konsul i London, Hans Brækstad, som Alfred Allmers, Ibsens engelske forlegger William Heinemann som Eyolf, Ibsen-kjenneren og litteraturforskeren Edmund Gosse som ingeniør Borghejm og fru Brækstad som Rottejomfruen. I salen befant det seg to tilskuere som hadde betalt en billettpris på 42 kroner, som var «sat saa temmelig afskrækkende» (Anonym 1894i). Med dette var Ibsens rettigheter i England sikret.

Manglende rettighetsbeskyttelse gjorde at det også i København kunne arrangeres en offentlig opplesning av stykket. Den skjedde på selve utgivelsesdagen ved sceneinstruktør Peter Andreas Rosenberg i Koncertpalæets store sal. Bak arrangementet stod Dansk Fredsforening. Billettprisen var 1 krone eller 50 øre. Arrangementet ville trolig ikke blitt forhindret selv om den nye loven om forfatterrett og kunstnerrett hadde vært vedtatt. Det hadde nemlig ikke karakter av dramatisk oppførelse, og forfatteren hadde ikke på tittelbladet eller noe annet sted forbudt en slik offentlig opplesning (jf. Anonym 1894j). Dette ble likevel ingen suksess. I en sal med plass til 3000 «var der maaske samlet et Par Hundrede», som det het i korrespondansen fra København til Morgenbladet. Også tre dager senere ble stykket lest opp, denne gangen i Kvindelig Fremskridsforening ved sceneinstruktør Neergaard. Her var inngangsprisen 25 øre (jf. Anonym 1894h).

På Christiania Theater hadde Schrøder åpenbart tatt lærdom av at teateret hadde vært i seneste laget med premierene på Ibsens foregående stykker. I forhold til for eksempel Det kongelige Theater i København ble Hedda Gabler presentert på Christiania Theater dagen etter, mens Bygmester Solness hadde premiere samme dag i København og Kristiania. Begge stykkene hadde vært spilt på flere andre teatre før premieren på Christiania Theater. Med Lille Eyolf skulle dette ikke skje. Nå satset Schrøder åpenbart på en oppførelse så tidlig som mulig. Derfor inngikk han også en kontrakt med Ibsen umiddelbart etter utgivelsen. Den 15. desember ble offentligheten orientert om at «Ibsens ‹Lille Eyolf› vil komme til Opførelse i den nærmeste Fremtid» (Anonym 1894f). Rollefordelingen ble også gjort kjent, og 22. desember ble første arrangementsprøve avholdt under ledelse av sceneinstruktør Hjalmar Christensen. Den neste arrangementsprøven foregikk 27. desember, og man antok at premieren kunne gå av stabelen like over nyttår. Samtidig fikk leserne vite at rollen som Eyolf var tildelt skuespiller Nicolai Halvorsens ti år gamle datter (Anonym 1894g). Under prøvetiden ble Ibsen konsultert 28. desember av både teatermaler Jens Wang og instruktør Christensen. I brev til Susanna samme dag kunne han fortelle at det ble malt nye dekorasjoner til stykket, og at indstuderingen var i gang.

På den norske hovedscenen hadde man ingen tid å miste: «Prøverne paa ‹Lille Eyolf› paa Christiania Theater drives med kraft,» het det i en notis i Morgenbladet like etter nyttår (Anonym 1895e). Til Susanna skrev Ibsen 5. januar 1895: «Hersteds er opførelsen foreløbig ansat til den 15 de, men om det bliver færdigt så tidligt véd jeg ikke endnu.» I Morgenbladet ble det antatt at premieren skulle foregå 18. januar. Samtidig meldte avisen at stykket ville bli oppført på Stora Teatern i Göteborg 28. januar. At rollefordelingen på teateret i Bergen var kunngjort i Verdens Gang 19. desember, røpet at dette var et saksområde man antok hadde betydelig interesse. Fra København ble det 8. januar meldt: «Endnu er Kjøbenhavns kgl. Theater ikke paa det Rene med ‹Lille Eyolfs› Rollebesætning. Kun er det afgjort, at Fru Hennings skal spille Asta» (Anonym 1895f). Altså ingen fare derfra. Alt syntes å være under kontroll for en ibsensk urpremiere på Christiania Theater. Dessuten var det «bekjendt, at Digteren selv havde været tilstede under Indstuderingen», som det het i Dagbladet etter oppførelsen (Anonym 1895l).

Også ved Deutsches Theater i Berlin foregikk prøvene på Lille Eyolf for fullt. Der hadde man ifølge Morgenbladet ambisjonen om «at komme ind som Nummer Et» (Anonym 1895b). Til Susanna skrev Ibsen 5. januar: «I Berlin bombarderer man mig med anmodninger om at komme derned til premièren den 10 de; men det er selvfølgelig en umulighed for mig» .

mottagelse av oppførelsene

Lørdag 12. januar 1895 kunne teaterdirektør Otto Brahm invitere til urpremiere, «enda tidligere enn stykket rakk å komme på noen scene i dikterens fedreland» (Neumann-Hofer 1895a; til norsk ved HIS). Etter at skuespillet hadde «foreligget i Trykken i Uger og er blevet kritiseret og bedømt den ganske Verden over», fikk man endelig mulighet til å lære det å kjenne, «thi det ægte Drama lever kun i Scenens Atmosfære, og det er ogsaa først paa Scenen, at Ibsens Drama gjør sit dybe, rystende Indtryk» (Anonym 1895b). Emmanuel Reicher hadde fått rollen som Alfred Allmers, og Agnes Sorma spilte Rita (Meyer 1971, 737).

Ibsens unike posisjon som dramatiker gjorde urpremieren til en betydelig mediebegivenhet ikke bare i Berlin, men for alle lesere av aviser med korrespondenter i den tyske hovedstaden. Kritikere og reportere fra Vossische Zeitung og Staatsbürgerzeitung var der, likeså Otto Neumann-Hofer fra Berliner Tageblatt, Hans Krämer fra Allgemeine Zeitung, Karl Frenzel fra National-Zeitung og Adolf Rosenberg fra Post. Edvard Brandes var Politikens korrespondent, og han telegraferte sin omtale kl. 23.30 premierekvelden. Fra Norsk Telegrambureau innløp en omtale til norske avisredaksjoner kl. 23.58. De følgende dagene ble kritikernes oppfatninger referert i de fleste Kristiania-avisene.

Selvsagt var det utsolgt hus. I salen befant seg «et stærkt interesseret Publikum» (E. Brandes 1895). En annen anmelder var mer detaljert:

[…] et elegant og udsøgt Publikum, der havde fyldt Theatret til sidste Plads, og at dømme efter det stærke, til sine Tider demonstrative Bifald, for Størstedelen Digterens literære Tilhængere. Ogsaa den Skandinaviske Koloni var stærkt repræsenteret, og rundt i Parkettet og Logerne opdaget man bekjendte Ansigter (Anonym 1895b).

Aftenposten rapporterer publikums applaus etter første akt som særdeles sterk og ovasjonsaktig (jf. Anonym 1895i). Brandes opplevde at første akt «virkede i Rang med det allermeste gripende i Digterens Produktion» (E. Brandes 1895). Publikums begeistring fikk direktør Brahm til å komme frem på scenen for å meddele at Ibsen hadde ønsket å overvære urpremieren, men at han var forhindret av hensyn til prøvene på teateret i Kristiania. Brahm la til: «I ånden er han hos oss, og av hans ånd har De jo fornemmet et pust» (Anonym 1895b; til norsk ved HIS). Aftenposten forteller videre at «under og efter anden Akt klappedes man noget» (Anonym 1895i). Når det gjaldt tredje akt, registrerte man at begeistringen hadde avtatt. Akten

«gled mere stille forbi, men afsluttedes af samme Bifald». Etter teppefall benyttet Brahm anledningen til å takke for mottagelsen. Han ville meddele Ibsen «det dybe Indtryk, Digtningen havde gjort» (Anonym 1895b).

En kritiker noterte at stemningen i forhold til mottagelsen av tidligere Ibsen-stykker var «mere ensartet. Entusiasmen mindre glødende, fordi ingen Opposition findes». Alle antydninger til meningskamp i salen ble kvalt i starten: «Lidt Hyssen under anden Akt overdøvedes strax, og nogen Munterhed under tredie Akt efter Allmers Replik om Ritas ‹Forvandling› hyssedes energisk ned» (Anonym 1895h). Ifølge et referat i Verdens Gang hadde kritikeren i Vossische Zeitung påpekt at «Aftenen fik sin særlige Karakter derved at de sædvanlige Hads- og Haansytringer udeblev» (Anonym 1895k). En del tyske aviser hadde lenge vært fiendtlig innstilt til Ibsens dramatikk, og de hadde skildret en opposisjon blant tilskuerne som denne gangen ikke kunne merkes.

Berliner Tageblatts anmelder Otto Neumann-Hofer var betraktelig mer differensiert i sin beskrivelse av publikum:

Vårt publikums mottagelse av Lille Eyolf […] var i går delt, som vanlig for stykkene fra Ibsens siste periode. Tilskuerrommet deler seg i to leire. Fremragende foreteelsers evne og fortrinn er å skape partier. De glødende beundrere av Ibsen, tilhengerne som akter ham, de som verdsetter ham noe kjøligere, de som mener han bare er et «interessant fenomen», og endelig de som er med på den moderne moten, de utgjør den tapre, utholdende og bifallende skaren; de som hater ham, de som ikke forstår ham, de som bekjemper ham som dunkel, kunstlet eller umoralsk, den ikke fullt så tapre og utholdende skaren av vislere (Neumann-Hofer 1895a; til norsk ved HIS).

Aviskritikkene avspeilet ikke urpremierepublikums overveiende positive holdning. For det første gikk det et skille mellom på den ene siden «Blade, der sædvanlig er forstaaende overfor Ibsens Kunst», som Berliner Tageblatt og Vossische Zeitung, og på den andre siden «De mod Ibsen fiendtlige Blade», som National-Zeitung og Staatsbürgerzeitung (Anonym 1895k). For det andre var ikke alle kritikere enige med seg selv om oppsetningen var god eller ikke. Neumann-Hofer i Berliner Tageblatt stilte seg dette spørsmålet, og hans svar var «Kanskje – kanskje ikke». Dette utdypet han på følgende måte:

Tenker man over alle enkeltheter, så var alt fortreffelig. Men tenker man på det hele, på stykket som helhet og de enkelte rollene, så har man følelsen av at ikke alt det ble bragt frem som man kanskje bare hadde lest inn i stykket og rollene (Neumann-Hofer 1895b; til norsk ved HIS).

Tredje akt var problematisk, særlig de lange samtalene som gjorde publikum «synlig nervøst og urolig». Da ingeniør Borghejm kalte forvandlingens lov for en dum lov, «stemmede Publikum et Par Gange i med en ironisk Latter, særdeles betegnende for det berlinske Premierepublikum, der i den Retning har Ord paa sig for at være det mest ubarmhjertige og hensynsløse» (Anonym 1895b).

Kanskje var Hans Krämer i Allgemeine Zeitung typisk for manges reaksjon på denne urpremieren. Ifølge et referat i Aftenposten opplevde han stykket som «ikke et af de bedste men heller ikke et af de svageste Stykker den nordiske Mester har skjænket os» (Anonym 1895j). Morgenbladet siterte i oversettelse blant annet følgende utdrag fra Karl Frenzels kritikk i National-Zeitung: «‹Lille Eyolf› vender sig ligesom ‹Hedda Gabler› og ‹Bygmester Solness› i Grunden ikke til os Gjennemsnitsmennesker med indskrænket Forstand, men kun til Ibsenmenigheden» , «Det er et hemmelighedsfuldt Verk, fuldt af Dybsindighed for Alle, som deri sporer et Pust af Ibsens Aand» (Anonym 1895o), og «Iscenesættelsen var smagfuld og nøie efter Digterens Forskrifter» (Anonym 1895b). Og i Berliner Tageblatt heter det: «Fjordlandskapet i annen akt hadde lyktes særlig fint» (Neumann-Hofer 1895b; til norsk ved HIS). Interessen for urpremieren i Berlin hadde vært upåklagelig: «Paa Telegrafstationen vrimlede det af Korrespondenter fra alle Lande, som naar der er indtruffet en verdensbevægende politisk Begivenhed» (Anonym 1895n).

Å dømme etter forhåndsinteressen ble også norgespremieren på Christiania Theater betraktet som en sjelden begivenhet. At dette ikke var en urpremiere, gav intet negativt utslag på billettsalget. Til doble priser startet forhåndssalget lørdag 12. januar kl. 09.00 i Ole Olsens Musikhandel i Akersgaten 28. For første parkett og første losjerad, som var teaterets dyreste plasser, kostet det 5 kroner pr. billett. På de billigste plassene, som var tredje losjerads bakerste rekker, utgjorde doble priser 80 øre (NBO TS ark A2 268). Olsen hadde forberedt seg på stor pågang. Han hadde anmodet politiet om å sende et par mann ned for å holde orden i gaten, men politiet uteble, så man måtte ordne køen på egen hånd så godt som mulig (jf. Anonym 1895d). Ved hjelp av jernstenger hadde man formet ganger slik at det kun kom én billettkjøper om gangen frem til disken (Anonym 1895a).

Allerede kl. 06.30 begynte folk å stille seg i kø (Anonym 1895d). Et par timer senere var det så fullt av mennesker at de sperret hele den trange passasjen ved musikkhandelen. Så åpnet salget: «Men nu blev der Leven! Man bar sig, som om man var gale for at komme ind og frem til Disken og stormede formelig Døren» . Da billettsalget sluttet kl. 11.00, var det bare få billetter igjen, og de ble solgt i løpet av en time etter at billettsalget startet igjen 14. januar, dagen før norgespremieren. Da var det solgt 857 billetter til en pris av 2478,85 kroner. Det var over 500 kroner mer enn den forestillingen som gav den nest høyeste bruttoinntekten sesongen 1894/95, nemlig Vasantasena, et indisk skuespill i fem akter av kong Sudraka (NBO TS ark A2 195).

Om formiddagen mandag 14. januar var det generalprøve. Ibsen overvar første akt (NBO TS ark A2 293a, 171). På plakaten kunne publikum lese: «Tirsdag, 15de Januar, Kl. 7 ½ – 9 ¾ / opføres / (for første Gang) / Lille Eyolf / Skuespil i 3 Akter af Henrik Ibsen.» Alfred Allmers ble spilt av Nicolai Halvorsen, Rita Allmers av Ragna Wettergreen, Eyolf av Tordis Halvorsen, Asta Allmers av Johanne Dybwad, ingeniør Borghjem av Johan Løvaas og Rottejomfruen av Alma Fahlstrøm (NBO TS ark A2 268). Norgespremieren på Christiania Theater beskrives i flere aviser som en fest.

Publikum i parkett og losjer bestod av «mange elegante Damer og det usedvanlig store Antal af landskjendte Repræsentanter for Literatur og Forretningsverden, Presse, Kunst og Politik» (Anonym 1895l). Teaterdirektør Albert Ranft, som hadde retten til å oppføre Lille Eyolf i hele Sverige, var ankommet fra Göteborg for å overvære begivenheten. Ibsen inntok sin plass i en prosceniumslosje, skjult for publikum. «Publikum sad i spændt Forventning om, hvorledes vor Nationalscene vilde formaa at løse den største og interessanteste Opgave, som i den sidste Tid er bleven det stillet» (Randers 1895). «Inde i Salen, ude i Gangene og Restaurationen herskede i Mellemakterne et broget Liv og en Stemning, som man kun oplever paa en af Teatrets store Højtidsdage» (Anonym 1895m). Dette var et utvalgt og interessert publikum, som «kjender bogen ud og ind og forstaar og følger hvert suk, hver skiftende stemmeklang» (Nissen 1895).

Tilskuerne viste seg å være meget mottagelige: «En begejstret Bifaldsstorm tolkede straks efter den mægtigt virkende første Akt med Umiddelbarhedens Kraft Landsmænds Beundring og Tak til den graanende Digter» (Anonym 1895m). Salen reagerte med et så sterkt bifall at skuespillerne måtte frem og ta imot applausen (jf. Anonym 1895l). Bifallet var så langvarig at teppet i strid med vanlig praksis måtte opp to ganger (jf. Anonym 1895g). Etter annen akt gjentok bifallet seg med fornyet styrke. Det «steg efter Tæppets Fald for siste [Akt] til begejstrede Ovationer». Det hele endte med at dikteren ble hilst «med endeløs Jubel» (Anonym 1895m). Ibsen takket ved å tre frem på scenen. Jubelen ville ikke gi seg, og «endelig maatte Dr. Ibsen endnu en Gang frem under stormende Jubel. Damerne tilviftede Forfatteren sit Bifald, hvorpaa han svarede: ‹Mange Tak, mange Tak! ›» (Anonym 1895g).

I all jubelen glemte ikke publikum skuespillerne. De mottok «en Række Fremkaldelser efter hver Akt og enkelte Gange for aaben Scene Publikums Tak» (Anonym 1895m). Tilskuernes reaksjoner kunne tyde på at oppsetningen var en formidabel kunstnerisk suksess. Slik oppfattet ingen av anmelderne den, snarere tvert imot. På forhånd satt anmelderen i Dagbladet
med bange Anelser. Hvordan vilde den første norske Scene tolke dette nye Værk af den verdensberømte Mester? – Dette Værk, hvor den ejendommelige Ibsenske Teknik med de dobbeltspundne Strenge paa flere Steder havde faat det mest fuldkomne Udtryk (Anonym 1895l).

Et svar gav Fernanda Nissen i Social-Demokraten. Hun konstaterte kort og godt at «Aftenen var ikke den højtidsstund, publikum hadde ret til at fordre og teatret pligt til at by» (Nissen 1895). Andre anmeldere var av samme mening. Dette var «ingenlunde nogen Mønsterforestilling» (Randers 1895). Til tross for at man hadde lagt ned prisverdig arbeid, maktet ikke oppsetningen å «hæve Indtrykket af dette Drama, der er saa sjelden fængslende ved Læsningen» (Vogt 1895). Årsaken til den lunkne holdningen bestod i at «Udførelsen holdt gjennemgaaende ikke Maal» (Anonym 1895l), eller som anmelderen i Ørebladet formulerte seg: «Om Spillet er der baade godt og ondt at sige» (Anonym 1895g).

Om Johan Løvaas som ingeniør Borghejm og Tordis Halvorsen i tittelrollen var kritikerne meget positive. Løvaas gav en «helt ud rosværdig Præstation» (Anonym 1895g), og han hadde «al Ære af den ærlige og dygtige Ingeniør» (Vogt 1895). Han fremførte «den ligefremme og livsglade Ingeniør Borgheim med en Ungdomsfriskhed og et naturlig Træk» (Randers 1895). Den ti år gamle Tordis Halvorsen i rollen som Eyolf fikk entydig positive omtaler:

«Alle følte sig grebne af hendes naturlige og vakre Optræden» (Anonym 1895l). Årsaken var kanskje, som anmelderen i Ørebladet skrev, at hun «utvungent og barnligt sagde sine Replikker» (Anonym 1895g), og at hun talte «med en sjelden naturlig Forstandighed» (Vogt 1895).

For Alma Fahlstrøm var premiereomtalene lite lystig lesning. Ørebladets anmelder skrev at hun gav rollen som Rottejomfruen «et sterkt symbolsk Anstrøg» (Anonym 1895g). Fernanda Nissen opplevde utførelsen av Rottejomfruen som for teatralsk (jf. Nissen 1895). Reaksjonen kunne skyldes hennes underlige måte å bevege hendene på når hun skal hypnotisere Eyolf (jf. Anonym 1895m). For Johanna Vogt betonte hennes gestikulering seg som en «altfor stærkt Pointeren af de ligefremme Repliker, der skal virke ved sin egen Uhygge» (Vogt 1895). Hun manglet
den indre Magt, som skal til, for at faa Rottejomfruen op i «den store Stilhed». De ytre, hypnotiserende Fagter er vel et Vidnesbyrd om, at hun selv har en Følelse deraf. De vilde hun neppe ha brugt, om hun gjennem Fremstillingens indre Magt havde kunnet faa frem den suggestionerende Indvirkning på Lille Eyolf (Anonym 1895l).

Randers konkluderte med at «noget tilforladeligt eller særligt karakteristisk Indtryk gjorde denne Figur ikke» (Randers 1895).

Kritikerne var i hovedsak tilfreds med Johanne Dybwad som Asta Allmers. Randers skriver at hun skapte «en særdeles fin og sympathisk Figur ud af denne sarte og opofrende Kvindeskikkelse» (Randers 1895). Ørebladets anmelder mente at Dybwad gjengav den trofaste og hengivne kvinneskikkelsen på et dempet og fint vis (Anonym 1895g). Vogt fant at det over Dybwads fremstilling var «meget af stille Inderlighed og fin Kvindelighed» (Vogt 1895), mens Nissen gav uttrykk for en tilsvarende vurdering da hun skrev at det over Dybwad var «udbredt en inderlighed og en forstaaende klogskab» (Nissen 1895). I motsetning til disse hevdet anmelderen i Verdens Gang at Dybwad ikke fikk noe «helt» ut av Astas rolle: «Gjennemgaaende kom i hendes Fremstilling dennes Modenhed for lidet frem» (Anonym 1895m).

Ingen av kritikerne var fornøyd med Nicolai Halvorsen som Alfred Allmers. Randers konstaterte riktignok at fra Ibsens side var dette en «vanskelig, noget uklar og lidet sympathisk Figur», som Halvorsen heller ikke «havde formaaet at gjøre mere end det nødtørftige» ut av (Randers 1895). Han gav et «altfor stivt, træent Udtryk; og det er neppe Forfatterens Mening, at den forhenværende Timelærer ikke skal være i Besiddelse af flere legemlige og aandelige Fortrin» (Anonym 1895g). Ifølge Nissen har Almers «mere følelse, mere vrede, mere sorg end hr. Halvorsen formaar at gi» (Nissen 1895). Halvorsen lyktes rett og slett ikke i «at skabe nogen individualiseret Skikkelse», som det het i Verdens Gang (Anonym 1895m). Derfor fremstod han heller ikke med «den Personlighedens Fylde, der enten ved ydre Kraft eller Aandens fængslende Egenskaber […] kan tænkes at være bestemmende for Kvindeskjæbner» (Vogt 1895).

Om Ragna Wettergreens spill i rollen som Rita var oppfatningene nokså divergerende. Mens Fernanda Nissen mente at hun gjorde skikkelsen «for ondskabsfuld, for raffineret» (Nissen 1895), så anmelderen i Verdens Gang i hennes spill i første og annen akt «noget af Ibsens varmblodige, ejendommelige Kvindeskikkelse» (Anonym 1895m). Ørebladets anmelder fant at Wettergreen i første akt fremstod på en «overraskende helstøbt Maade» (Anonym 1895g), mens hennes spill delvis i annen og særlig i tredje akt sviktet, blant annet fordi hennes uttrykk for Ritas sorg over det tapte barnet var altfor overlesset. Vogt mente at selv om Rita ikke var «helt fri for det udvortes tragiske Anlæg», særlig i de siste aktene, ble Wettergreens fremstilling av sorgen «saa klynkende, at man vanskelig forstaar Sandheden af, at hun dog, trods alt, gjerne vil leve paa Jorden længst og bedst muligt, og er i stand til at tage fat paa nyt» (Vogt 1895). Randers tok sterkere i:

[Wettergreen] gjør sig skyldig i den Feil at overdrive den sanselige Lidenskabs Udbrud og gjennemgaaende at spille vel understreget og konvulsivisk, saaledes at hendes Skikkelse faar et altfor nervøst-sanseligt Præg, og at Rollen, der allerede fra Forfatterens Haand er dristig tegnet, undertiden falder over i det grove og chargerede. Rita er vel varm og fuldblodig og sanselig. Men hendes Sanselighed er den ægte Kvindes – stolt, ædel, hengivende og selvbevidst; og det er dette, som Fru Wettergreens Gjengivelse af Rollen ikke altid er (Randers 1895).

I en samtale like etter forestillingen skal Caroline Sontum ha sagt til Ibsen: «Tænk her sitter vi og har det saa hyggelig, og saa tænke paa den arme Rita, som nu skal til med de uskikkelige gutterne!» Ibsen svarte til dette: «Tror De paa det da? Tror De igrunden ikke det bare var en søndagsstemning?» (Sontum 1931, 55). Dette er neppe uttrykk for tvil hos dikteren med hensyn til den videre handlingen etter at skuespillet er slutt, men det bør trolig oppfattes som en test når det gjelder virkningen av den avsluttende dialogen på en representant for teaterets publikum.

Om kritikerne ikke var særlig begeistret for oppsetningen, satte publikum pris på den. Av nyheter på repertoaret i sesongen 1894/95 ble bare Vasantasena vist flere ganger med sine 37 oppførelser, mens Lille Eyolf oppnådde 27 (NBO TS ark A2 196).

Bare to dager etter norgespremieren fikk stykkets popularitet også et humoristisk og kuriøst utslag. Ved det tradisjonsrike Kunstnernes Karneval, som ble arrangert på Grand Hotel 17. januar 1895, forestilte en av deltagerne Eyolf med sin krykke, mens en annen var utkledd som Rottejomfruen, «hvis dæmoniske Skikkelse øvede en hypnotisk Magt ikke mindst over den mandlige Del af Gjæsterne» (Anonym 1895c).

I løpet av januar ble Lille Eyolf videre oppført både på Bergens Nationale Scene, på Svenska Teatern i Helsingfors og av Albert Ranfts teaterselskap på Stora Teatern i Göteborg. I mars turnerte hans selskap i Sverige med Lille Eyolf og gjestespilte blant annet på Vasatheatret medio mars. På samme tid fikk stykket også premiere på Det kongelige Theater i København. Innen kalenderåret 1895 ble Lille Eyolf dessuten oppført i Italia, Nederland, Østerrike, Frankrike og USA. Verdensdramatikeren Henrik Ibsen begynte å gjøre seg gjeldende.

Økonomisk hadde 1894 vært et meget godt år for Ibsen. Royalties fra teatre og forlag for Lille Eyolf det året var på 18 625 kroner, og i tillegg kom en rekke mindre teaterhonorarer og royalties for nye opplag av andre skuespill, blant annet åttende opplag av Kongsemnerne og annet opplag av Gengangere, slik at samlet årsinntekt var 24 622 kroner (Meyer 1971, 734).

Tekstredegjørelse til Lille Eyolf
skrevet av Ellen Nessheim Wiger

TEKSTKRITISK REDEGJØRELSE
valg av grunntekst

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1894.

bibliografiske opplysninger

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

- 1.

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 1

- 2.

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 2

- 3.

Henrik Ibsen skrifters eksemplar 3

Det er ikke avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Nr. 1 er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

innbinding, forsatsblad og omslag.

Boken er beskåret, har tresidet gullsnitt og er bundet inn med forlagsbind i brunlilla shirting med dekor i svart og gull på forperm og rygg. På bakpermen er et blindstempel med Gyldendals logo og en ramme rundt kanten av permen. Forfatternavn og tittel er preget midt på forpermen og på ryggen. Forsatsbladene er dobbeltblad i tykt, brunmønstret papir, med den ene delen limt til for- og bakperm. Et flyblad er limt til forsatsbladenes frie del foran og bak.

Deler av opplaget ble utgitt heftet med omslag; fremre omslagsblad har tittel og utgaveopplysninger på rectosiden og forlagsreklame på versosiden; bakre omslagsblad har blank rectoside og forlagsreklame på versosiden. Resten av opplaget ble utgitt innbundet (shirting i forskjellige farverI Schøyen-samlingen finnes tolv forskjellige farvenyanser av førsteutgaven i forlagsbind.).

format og paginering.

Boken består av 13 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 112 × 171 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Det første arket har to dobbeltblad og består av sidene før første akt. Arket mangler arksignatur og paginering. Arksignaturene 1–14 finnes på s. [1], 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161 og 177. Det siste arket har 8 sider, og bokens omfang er 192 sider. Pagineringen er med arabiske tall, inkluderer første akts begynnelse s. [1] og går fra s. 2 til 184. På s. [74] og [137] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt. De to upaginerte dobbeltbladene før første akt omfatter blank s. [I], opplysninger om samtidige oversettelser på s. [II], smusstittelblad s. [III], blank s. [IV], stykkets tittelblad s. [V], blank s. [VI], personlisten s. [VII] og blank s. [VIII].

typografi.

Teksten i Lille Eyolf (1894) er satt i antikva. En faksimile av tittelsiden gjengis på s. . Tittelen s. [III] er midtstilt og satt i majuskler. Tittelbladet er satt med midtstilte majuskler. Personlisten er venstrestilt med unntak av overskriften som er midtstilt og sperret i et fett snitt, rollenavnene er satt i majuskler og kapiteler. Aktoverskrifter er midtstilt med majuskler, i en større grad enn annen tekst. Rollenavn i replikk er satt med majuskler og kapiteler i samme grad som replikkteksten. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og står i parentes. Rollenavn i frittstående sceneanvisninger er satt med majuskler og kapiteler (i samme grad som omkringliggende tekst). I rollelisten, etter aktoverskrifter og ved aktslutt brukes enkel eller dobbel skillestrek av varierende lengde; ved siste akts slutt brukes ornamentert skillestrek. Sidetall er plassert i overmarg med en strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god. Det er noen få typografiske mangler og inkonsekvenser, som er rettet stilltiende i HIS’ hovedtekst.

papir og tilstand.

Papiret er litt gulnet og har noen mindre flekker. Eksemplaret er i god stand.

øvrige tekstkilder

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av både manuskripter og trykte utgaver. Manuskriptene omfatter en egenhendig personliste (NBO Ms.4° 1117a, bl. 1–2), et egenhendig arbeidsmanuskript (NBO Ms.4° 1117b, ett blad fra dette ligger i NBO Ms.fol. 3213), forskjellige egenhendige utkast (NBO Ms.4° 1117a, bl. 3–18, Schøyen-samlingen Ms 2114/1 og NBO Ms.8° 1941) og et egenhendig trykkmanuskript (KBK Collin 262, 4°, IV.2). (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter 1. utg. 1894, 2. utg. 1894, 3. utg. 1895 og FU 9 1900. I tillegg finnes det en såkalt London-utgave fra 1895. Tolv eksemplarer av førstetrykket ble utstyrt med nytt tittelblad og sendt til W. Heinemann i London for å sikre forlagsrettighetene i England, jf. Utgivelse og brev til August Larsen 26. november 1894.

NBO Ms.4° 1117a, bl. 1–2 (manuskript 1) er det antatt eldste bevarte manuskriptet til Lille Eyolf. Det er et egenhendig arbeidsmanuskript til personliste. Navnene er til dels de samme som i senere utforminger, men byttet om. Guttens far heter for eksempel her Borghejm, mens ingeniøren heter Almer. Det er i det hele tatt mange variasjoner i navnebruken i manuskriptmaterialet, jf. Tilblivelse og Manuskriptbeskrivelse.

NBO Ms.4° 1117b (manuskript 2) er en nesten fullstendig gjennomskrivning av dramaet, men legg nr. 1 og legg nr. 23 mangler, ett blad av sistnevnte legg finnes i NBO Ms.fol. 3213 (manuskript 3). Manuskriptet må være utarbeidet på grunnlag av nå tapte forarbeider. Manuskriptet er en midlertidig renskrift med en god del rettelser, deriblant mindre tillegg og strykninger.

NBO Ms.4° 1117a, bl. 3–18 (manuskript 4) består av replikkutkast til forskjellige deler av dramaet og må være yngre enn NBO Ms.4° 1117b. Utkastene er omarbeidelse av tekst i arbeidsmanuskriptet. En oversikt over sammenhengen mellom manuskript 4 og trykkmanuskriptet finnes i Manuskriptbeskrivelse.

Schøyen-samlingen Ms 2114/1 (manuskript 5) består av replikkutkast til en scene mellom A[llmers] og R[ita] i første akt, og NBO Ms.8° 1941 (manuskript 6) består av mindre utkast til begynnelsen av annen akt, begge manuskriptene er trolig yngre enn arbeidsmanuskriptet NBO Ms.4° 1117b.

KBK Collin 262, 4°, IV.2 (manuskript 7) er det endelige og fullstendige trykkmanuskriptet. Manuskriptet er utarbeidet på grunnlag av det rettede arbeidsmanuskriptet (manuskriptene 2 og 3) og utkastene i manuskriptene 4, 5 og 6. I trykkmanuskriptet har Ibsen foretatt noen rettelser som er tatt til følge i førstetrykket. Forskjellene mellom trykkmanuskriptet og førstetrykket er små og gjelder stort sett kommatering, det er adskillig flere kommaer i førstetrykket enn i trykkmanuskriptet. På ordnivå gjelder forskjellene hovedsakelig e med og uten aksent i ord som se og kanske, trykkmanuskriptet har stort sett sé/sér/kanské der førstetrykket har se/ser/kanske. Midt i tredje akt (HIS 9, ) er det en mer omfattende tekstendring, hvor Ibsen har endret ordlyd i en sceneanvisning (fra «Rita læner sig mod indgangen til lysthuset. Allmers går hen til rækværket og står der og ser udover fjorden. Ophold» ) og lagt til en sceneanvisning etter replikkhaver i den etterfølgende replikken. Ibsen bad om disse endringene i brev til August Larsen 31. oktober 1894:

Til vejledning for læsere og skuespillere må jeg bede om en liden ændring i manuskriptet. Det er i tredje akt, umiddelbart efter at Asta og Borghejm er gået. Der skal stå:

(Rita o. s. v. Allmers går i stærkt indre oprør hen til rækværket og står der og stirrer nedover. – Ophold.) Allmers (vender sig og siger med tilkæmpet fatning) –

Lille Eyolf kom ut 11. desember 1894. Allerede 21. desember kom det et nytt opplag, og tredje opplag forelå i januar 1895. Forskjellene mellom de trykte utgavene av Lille Eyolf er små. FU skiller seg mest ut, men forskjellene gjelder i hovedsak tegnsetting og ortografi. Bortsett fra forskjellig tittelblad er det ingen forskjeller mellom førstetrykket og London-utgaven.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

tekstkritiske bemerkninger

Ved etableringen av hovedteksten er de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver samt trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, III.3 og arbeidsmanuskriptene NBO Ms.4° 1117b og NBO Ms.4° 1117a, bl. 3–18.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er i hovedtrekk som offisiell norsk i samtiden. Men språket bærer preg av muntlige innslag (for eksempel mange kortformer som bli’, gi’t, ta’), og i tillegg finnes det en rekke språklige nyanser og detaljer som er med på å karakterisere personene i stykket. En mer utførlig gjennomgang av språklige trekk i Lille Eyolf finnes under Ibsens språklige utvikling.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i rollelister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter rolleliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift, og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Lille Eyolf (1894) angår i hovedsak feilstaving og manglende eller misvisende tegnsetting. Alle rettelser er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Vakling i ortografi og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vaklende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og Catilina 1875 (HIS 1k, 34–40 og 146–48). Det vises for øvrig til de tekstkritiske retningslinjene i HIS 16k.

tidligere tekstkritiske utgaver

I FU er Lille Eyolf trykt i bind 9, med en innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur og oppførelser på s. VII–XII. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er det trykt i bind 5 med FU som grunntekst, i samme bind finnes noen språklige kommentarer og en errataliste (MU 5, 18 og 42). I ES er deler av arbeidsmanuskriptene NBO Ms.4° 1117b og NBO Ms.4° 1117a trykt på s. 273–310 i bind 3, med opplysninger om manuskriptmaterialet og varianter på s. 497–502. ES har ikke kjent til manuskriptene 3, 5 og 6. I SU er

Lille Eyolf trykt i bind 6, tekstgrunnlag er førstetrykket. I bind 7 finnes en kort redegjørelse for valg av grunntekst og rettelser (SU 7, 304–05). I HU er Lille Eyolf trykt i bind 12. Tekstgrunnlaget er førstetrykket. I tillegg til opplysninger om genesen trykker HU forarbeider og utkast, delvis som løpende tekst og delvis i form av variantapparat (HU 12, 269–336), men har ikke med opplysninger om manuskriptene 3 og 5. HU lister dessuten opp en del forskjeller mellom førstetrykket og trykkmanuskriptet (HU 12, 336–38). I appendiks 1 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 8, [314]) finnes en oppstilling av rollenavnene og deres utvikling i manuskriptmaterialet.

Table of Contents

- Tittelside (HIS)
- Tittelside (HIS)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Tittelside (Førstetrykk)
- Rolleliste
- Første Akt
- Annen Akt
- Tredje Akt

- Innledning til skuespillet

- Bakgrunn
- Tilblivelse
- Utgivelse
- Oversettelser
- Parodier
- Oppførelser

- Tekstredegjørelse til skuespillet

- Full tekstredegjørelse