Vildanden

HENRIK IBSENS SKRIFTER

2011

www.ibsen.uio.no

Kontakt oss hvis du har spørsmål:

henrik-ibsens-skrifter@ibsen.uio.no (epost)

@IbsensSkrifter (twitter)

Henrik Ibsens Skrifter (facebook)

Forsidebildet er tatt i 1894 i Christiania av Daniel Georg Nyblin. Bildet er hentet fra www.ibsen.net.

VILDANDEN

A notice to kindle users

If you downloaded this ebook from Amazon to your kindle, here is a short introduction to the project Henrik Ibsen's Writings:

Henrik Ibsen's Writings is a historical-critical edition of all Ibsen's dramas, poems, prose texts, let-ters, notes and drafts. The texts are presented in their original language. They are annotated and carefully edited. Introductions and textual statements are available for all texts.

Publisher: University of Oslo.

In Ibsen’s drama, Gregers Werle wants to transform Hjalmar and Gina Ekdal’s marriage into a "true marriage" where lies and concealment no longer exist. Such an ideal turns out to have serious consequences for the couple as well as their fourteen year old daughter.

Front cover image was taken in 1894 in Christiania by Daniel Georg Nyblin. Original image from www.ibsen.net.

VILDANDEN

SKUESPIL I FEM AKTER

AF HENRIK IBSEN

KØBENHAVN

GYLDENDALSKE BOGHANDELS FORLAG (F. HEGEL & SØN)

GRÆBES BOGTRYKKERI

1884

VILDANDEN

Personerne

GROSSERER WERLE, værksejer o. s. v.

GREGERS WERLE, hans søn

GAMLE EKDAL

HJALMAR EKDAL, den gamles søn, fotograf

GINA EKDAL, Hjalmars hustru

HEDVIG, deres datter, 14 år

FRU SØRBY, grossererens husbestyrerinde

RELLING, læge

MOLVIK, forhenværende teolog

BOGHOLDER GRÅBERG

PETTERSEN, grossererens tjener

LEJETJENER JENSEN

EN BLEGFED HERRE

EN TYNDHÅRET HERRE

EN NÆRSYNT HERRE

SEX ANDRE HERRER, middagsgæster hos grossereren

FLERE LEJETJENERE

Første akt foregår hos grosserer Werle, de fire følgende akter hos fotograf Ekdal.

FØRSTE AKT

I grosserer Werles hus. Kostbart og bekvemt indrettet arbejdsværelse; bogskabe og stoppede møbler; skrivebord med papirer og protokoller midt på gulvet; tændte lamper med grønne skærme, således at værelset er dæmpet belyst. Åben fløjdør med fratrukne forhæng på bagvæggen. Indenfor sés en stor elegant stue, stærkt oplyst af lamper og armstager. Foran til højre i arbejdsværelset fører en liden tapetdør ind til kontorerne. Foran til venstre en kamin med glødende kul i, og længere tilbage en dobbeltdør til spisesalen.

Grossererens tjener, Pettersen, i livré, og lejetjener Jensen, i sort, sætter tilrette i arbejdsværelset. I den større stue går to–tre andre lejetjenere omkring, ordner og tænder flere lys. Inde fra spisesalen høres summende samtale og latter af mange stemmer; der bankes med kniven på et glas; stilhed indtræder; en skåltale holdes; bravoråb og så atter summende samtale.

PETTERSEN tænder en lampe på kaminen og sætter skærm over

Nej hør bare, De, Jensen; nu står gamlingen ved bordet og proppenerer en lang skål for fru Sørby.

LEJETJENER JENSEN flytter en lænestol frem

Er det kanske sandt, som folk siger, at der er noget imellem dem?

PETTERSEN

Fan’ véd.

JENSEN

For han har nok vær’t en svær buk i sine dage.

PETTERSEN

Kanske det.

JENSEN

Det er jo for sønnen, at han holder dette her middagsselskabet, siger de.

PETTERSEN

Ja. Sønnen kom hjem igår.

JENSEN

Aldrig vidste jeg før, at grosserer Werle havde nogen søn.

PETTERSEN

Jo da, han har en søn. Men han holder stødt og stadig til der oppe på Højdals-værket. Han har ikke været i byen i alle de år jeg har tjent her i huset.

EN LEJETJENER i døren til den anden stue

De, Pettersen, her er en gammel fyr, som –

PETTERSEN mumler

Hvad fan’, kommer her nu nogen!

Gamle Ekdal kommer tilsyne fra højre i stuen. Han er klædt i en luvslidt kavaj med høj krave; uldne vanter; i hånden en stok og en skindhue; under armen en pakke i kardusomslag. Rødbrun, smudsig paryk og en liden grå knebelsbart.

PETTERSEN går imod ham

Jøss’, – hvad vil De her inde?

EKDAL i døren

Må så nødvendig ind på kontoret, Pettersen.

PETTERSEN

Kantoret er stængt for en time siden, og –

EKDAL

Hørte det i porten, far. Men Gråberg sidder der endnu. Vær snil, Pettersen, og lad mig få slippe ind den vejen.

(peger mod tapetdøren)

Har gåt den vejen før.

PETTERSEN

Ja, De får så gøre da.

(åbner døren)

Men sans endelig på, at De kommer ud igen den rigtige vejen; for vi har fremmede.

EKDAL

Ved det nok, – hm! Tak, Pettersen-far! Gammel god ven. Tak.

(mumler sagte)

Torsk!

Han går ind i kontoret; Pettersen lukker døren efter ham.

JENSEN

Hører han også til kantorfolkene?

PETTERSEN

Nej, han er bare en, som skriver udenom, når de har det nødig. Men han har såmænd vær’t en fin fyr i sin tid, gamle Ekdal.

JENSEN

Ja, han så ud som noget af hvert.

PETTERSEN

Ja da; han har vær’t løjtnant, kan De tænke.

JENSEN

Å fan’, – har han vær’t løjtnant!

PETTERSEN

Ja gu’ har han så. Men så slog han sig nok på skoghandel eller hvad det var. De siger, at han skal ha’ gjort grossereren et fælt stygt puds engang. For de to var sammen om Højdals-værket dengang, skønner De. Å, jeg kender godt gamle Ekdal, jeg. Vi drikker mangen god gang en bitter og en flaske bajersk sammen inde hos madam Eriksen.

JENSEN

Han kan da ikke ha’ stort at spandere for, han.

PETTERSEN

Jøss’, Jensen, De kan da vel skønne, at det er mig, som spanderer. For jeg synes, en skal være sjangtil imod bedre folk, som det er gåt så ilde med.

JENSEN

Har han spillet bankerot da?

PETTERSEN

Nej, det var nok værre end som så. For han kom på fæstningen.

JENSEN

På fæstningen!

PETTERSEN

Eller kanske det var i bodsfængslet –

(lytter)

Hys, nu går de fra bordet.

Døren til spisesalen slås op af et par tjenere derinde fra. Fru Sørby, konverseret af et par herrer, kommer ud. Lidt efter lidt følger hele bordselskabet, hvoriblandt grosserer Werle. Sidst kommer Hjalmar Ekdal og Gregers Werle.

FRU SØRBY i forbigående til tjeneren

Pettersen, vil De la’ kaffeen servere inde i musiksalen.

PETTERSEN

Ja vel, fru Sørby.

Hun og de to herrer går ind i stuen og derfra ud til højre. Pettersen og lejetjener Jensen går ud samme vej.

EN BLEGFED HERRE til en tyndhåret

Puh, – den dinér – det var et drøjt stykke arbejde!

DEN TYNDHÅREDE

Å med en smule god vilje kan en udrette ganske utroligt i tre timer.

DEN FEDE HERRE

Ja, men bagefter, bagefter, min kære kammerherre!

EN TREDJE HERRE

Jeg hører, mokkaen og maraschinoen skal kredentses i musiksalen.

DEN FEDE HERRE

Bravo! Så kanske fru Sørby spiller os et stykke.

DEN TYNDHÅREDE dæmpet

Bare ikke fru Sørby snart blæser os et stykke, du.

DEN FEDE HERRE

Å nej såmænd; Berta slår ikke hånden af sine gamle venner.

De ler og går ind i stuen.

GROSSERER WERLE dæmpet og forstemt

Jeg tror ikke nogen la’ mærke til det, Gregers.

GREGERS ser på ham

Hvilket?

WERLE

La’ ikke du heller mærke til det?

GREGERS

Hvad skulde jeg lægge mærke til?

WERLE

Vi var tretten til bords.

GREGERS

Så? Var vi tretten?

WERLE med et blik mod Hjalmar Ekdal

Vi er ellers altid vant til at være tolv.

(til de øvrige)

Vær så artig, mine herrer!

Han og de tilbageblevne, undtagen Hjalmar og Gregers, går ud i baggrunden til højre.

HJALMAR som har hørt samtalen

Du skulde ikke sendt mig den indbydelse, Gregers.

GREGERS

Hvad! Det heder jo, at selskabet skal være for mig. Og så skulde jeg ikke be’ min eneste og bedste ven –

HJALMAR

Men jeg tror ikke, din far liker det. Jeg kommer jo ellers aldrig her i huset.

GREGERS

Nej, det hører jeg. Men jeg måtte da se dig og tale med dig; for jeg rejser visst snart igen. – Ja, vi to gamle skolekammerater, vi er rigtignok kommet langt bort ifra hinanden, du; vi har nu ikke set hinanden på sexten–sytten år.

HJALMAR

Er det så længe siden?

GREGERS

Ja, det er det rigtignok. Nå, hvorledes har du det så? Du ser godt ud. Du er næsten ble’t fyldig og svær.

HJALMAR

Hm, svær kan man vel ikke kalde det; men jeg ser rimeligvis noget mandigere ud end dengang.

GREGERS

Ja, det gør du; dit ydre har ikke lidt noget.

HJALMAR i dystrere tone

Men det indre, du! Der kan du tro, det ser anderledes ud! Du ved jo, hvor forfærdelig alting er styrtet sammen for mig og mit siden vi to sås.

GREGERS sagtere

Hvorledes går det din far nu?

HJALMAR

Kære, lad os ikke tale om det. Min stakkers ulykkelige far lever naturligvis hjemme hos mig. Han har jo ingen anden i hele verden at holde sig til. Men dette her er så knusende tungt for mig at tale om, ser du. – Sig mig heller, hvorledes du har havt det der oppe på værket.

GREGERS

Dejlig ensomt har jeg havt det, – havt god anledning til at gruble over mangt og meget. – Kom her; lad os gøre os det hyggeligt.

Han sætter sig i en lænestol ved kaminen og nøder Hjalmar ned i en anden ved siden af.

HJALMAR blødt

Du skal dog ha’ tak alligevel, Gregers, at du bad mig til din fars bord; for nu skønner jeg da, at du ikke længer har noget imod mig.

GREGERS forundret

Hvor kunde du falde på, at jeg skulde ha’ noget imod dig?

HJALMAR

I de første årene havde du det dog.

GREGERS

Hvilke første år?

HJALMAR

Efter at den store ulykke var sket. Og det var jo så naturligt, at du havde. Det var jo på et hængende hår, at din far selv var ble’t trukket med ind i disse her – å, disse her skrækkelige historierne!

GREGERS

Og derfor skulde jeg ha’ noget imod dig? Hvem har bildt dig det ind?

HJALMAR

Jeg ved, du havde det, Gregers; for det er din far selv, som har sagt mig det.

GREGERS studser

Far! Ja så. Hm. – Var det derfor, at du aldrig siden lod mig høre fra dig, – ikke med et eneste ord?

HJALMAR

Ja.

GREGERS

Ikke en gang i den tid du gik hen og blev fotograf?

HJALMAR

Din far sa’, det var ikke værdt jeg skrev til dig om nogen som helst ting.

GREGERS ser hen for sig

Nej, nej, kanske han kunde ha’ ret i det. – Men sig mig nu, Hjalmar, – finder du dig nu nogenlunde tilfreds i din stilling?

HJALMAR sukker let

Å jo såmænd gør jeg så; kan egentlig ikke sige andet. I førstningen kan du jo vide, at det var ligesom lidt underligt for mig. Det var jo så rent forandrede forholde, jeg kom ind i. Men alt det andet var jo også så rent forandret. Den store ruinerende ulykke med far, – skammen og skændselen, Gregers –

GREGERS rystet

Ja vel, ja. Ja vel.

HJALMAR

Jeg kunde jo ikke tænke på at bli’ ved med studeringerne; der var ikke en skilling tilovers; tvert imod; snarere gæld; mest til din far, tror jeg –

GREGERS

Hm –

HJALMAR

Nå, så syntes jeg det var bedst – sådan med et ryk, ser du – at komme ud af alle gamle forhold og forbindelser. Det var især din far, som råded mig til det; og da han tog sig så hjælpsomt af mig –

GREGERS

Gjorde far?

HJALMAR

Ja, du ved da vel det? Hvor skulde jeg ta’ penge fra til at lære fotograferingen og til at indrette et atelier og etablere mig? Det koster, det, kan du tro.

GREGERS

Og alt det har far kostet?

HJALMAR

Ja, kære, ved du ikke det? Jeg forstod ham så, at han havde skrevet det til dig.

GREGERS

Ikke et ord om at det var ham. Han må ha’ glemt det. Vi har aldrig vekslet andet end forretningsbreve. Så det var altså far –!

HJALMAR

Ja, det var det rigtignok. Han har aldrig villet, at folk skulde få vide det; men ham var det. Og ham var det jo også, som satte mig i stand til at gifte mig. Eller kanske – ved du ikke det heller?

GREGERS

Nej, det vidste jeg rigtignok ikke. –

(ryster ham i armen)

Men, kære Hjalmar, jeg kan ikke sige dig, hvor alt dette her glæder mig – og nager mig. Jeg har kanske dog gjort far uret alligevel – i enkelte stykker. Ja, for dette her viser jo hjertelag, ser du. Det er ligesom et slags samvittighed –

HJALMAR

Samvittighed –?

GREGERS

Ja, ja, eller hvad du vil kalde det da. Nej, jeg har ikke ord for, hvor glad jeg er ved at høre dette om far. – Ja, du er gift, du, Hjalmar. Det er længere end jeg nogensinde bringer det til. Nå, jeg håber da, du finder dig lykkelig som gift mand?

HJALMAR

Ja, rigtig gør jeg det. Hun er så flink og så bra’ en kone, som nogen mand kan forlange. Og hun er aldeles ikke uden al dannelse.

GREGERS lidt forundret

Nej, det er hun da vel ikke.

HJALMAR

Nej, livet opdrager, ser du. Den daglige omgang med mig –; og så kommer der jo jævnlig et par begavede mennesker til os. Jeg forsikkrer dig, du vilde ikke kende Gina igen.

GREGERS

Gina?

HJALMAR

Ja, kære, husker du ikke, at hun hed Gina?

GREGERS

Hvem hed Gina? Jeg ved jo aldeles ikke –

HJALMAR

Men husker du da ikke, at hun konditionerte her i huset en tid?

GREGERS ser på ham

Er det Gina Hansen –?

HJALMAR

Ja, naturligvis er det Gina Hansen.

GREGERS

– som styred huset for os det sidste år mor lå syg?

HJALMAR

Ja visst er det så. Men, kære ven, jeg ved da bestemt, at din far skrev dig til, at jeg havde giftet mig.

GREGERS som har rejst sig

Ja, det gjorde han rigtignok; men ikke at –

(går om på gulvet)

Jo, bi lidt; – kanske dog alligevel – når jeg tænker mig om. Men far skriver altid så kort til mig.

(sætter sig halvt på stolarmen)

Hør, sig mig, du, Hjalmar –; dette her er morsomt –; hvorledes gik det til, at du blev kendt med Gina – med din hustru?

HJALMAR

Jo, det gik ganske ligefrem. Gina blev jo ikke længe her i huset; for her var så megen forstyrrelse den tid; din mors sygdom –; alt det kunde ikke Gina stå i, og så sa’ hun op og flytted. Det var året før din mor døde, – eller kanske det var samme år.

GREGERS

Det var samme år. Og jeg var oppe på værket dengang. Men så bagefter?

HJALMAR

Ja, så bodde Gina hjemme hos sin mor, en madam Hansen, en svært flink og strævsom kone, som holdt et lidet spisekvarter. Og så havde hun et værelse at leje ud også; et rigtig pent og hyggeligt værelse.

GREGERS

Og det var du kanske så heldig at komme over?

HJALMAR

Ja, det var såmænd din far, som gav mig anslag på det. Og der, – ser du, – der var det egentlig jeg lærte Gina at kende.

GREGERS

Og så blev det til forlovelse?

HJALMAR

Ja. Unge folk kommer jo så let til at holde af hinanden –; hm –

GREGERS rejser sig og driver lidt om

Sig mig, – da du var ble’t forlovet – var det da, at far lod dig –; jeg mener, – var det da, at du begyndte at lægge dig efter fotografering?

HJALMAR

Ja netop. For jeg vilde jo gerne komme ivej og sætte bo jo før jo heller. Og så fandt både din far og jeg, at dette med fotografering var det nemmeste. Og det syntes Gina også. Ja, og så var der én grund til, ser du; det traf sig så heldigt, at Gina havde lagt sig efter at retouchere.

GREGERS

Det passed da vidunderlig godt sammen.

HJALMAR fornøjet, rejser sig

Ja, ikke sandt, du? Synes du ikke, at det passed vidunderlig godt sammen?

GREGERS

Jo, det må jeg tilstå. Far har nok næsten været som et slags forsyn for dig, han.

HJALMAR bevæget

Han svigted ikke sin gamle vens søn i trængselens dage. For han har hjertelag, ser du.

FRU SØRBY kommer ind med grosserer Werle under armen

Ikke nogen snak, snille grosserer; De skal ikke gå længer derinde og stirre på alle lysene; De har ikke godt af det.

WERLE slipper hendes arm og fører hånden over øjnene

Jeg tror næsten, De har ret i det.

Pettersen og lejetjener Jensen kommer med præsenterbrætter.

FRU SØRBY til gæsterne i den anden stue

Vær så god, mine herrer; hvis nogen vil ha’ et glas punsch, så må han umage sig her ind.

DEN FEDE HERRE kommer hen til fru Sørby

Men herre gud, er det sandt, at De har ophævet den velsignede røgefrihed?

FRU SØRBY

Ja, her, på grossererens enemærker, er den forbudt, herr kammerherre.

DEN TYNDHÅREDE HERRE

Når har De indført disse skærpede bestemmelser i cigarloven, fru Sørby?

FRU SØRBY

Efter forrige dinér, herr kammerherre; for da var her visse personer, som tillod sig at gå over stregen.

DEN TYNDHÅREDE

Og det tillades ikke at gå en liden smule over stregen, fru Berta? Virkelig aldeles ikke?

FRU SØRBY

Ikke i nogen henseende, kammerherre Balle.

De fleste af gæsterne har samlet sig i grossererens værelse; tjenerne byder punschglassene om.

WERLE til Hjalmar, henne ved et bord

Hvad er det, De står og studerer på, Ekdal?

HJALMAR

Det er bare et album, herr grosserer.

DEN TYNDHÅREDE som driver omkring

Aha, fotografier! Ja, det er sagtens noget for Dem.

DEN FEDE HERRE i en lænestol

Har De ikke taget nogen med af Deres egne?

HJALMAR

Nej, jeg har ikke.

DEN FEDE HERRE

Det skulde De ha’ gjort; det er så godt for fordøjelsen således at sidde og se på billeder.

DEN TYNDHÅREDE

Og så gir det jo altid en skærv til underholdningen, ser De.

EN NÆRSYNT HERRE

Og alle bidrag modtages med taknemmelighed.

FRU SØRBY

Kammerherrerne mener, at bedes man til middag, så skal man også arbejde for føden, herr Ekdal.

DEN FEDE HERRE

I et godt madhus er det en ren fornøjelse.

DEN TYNDHÅREDE

Herre gud, når det gælder kampen for tilværelsen, så –

FRU SØRBY

Det har De ret i!

De fortsætter under latter og spøg.

GREGERS sagte

Du må snakke med, Hjalmar.

HJALMAR med en vridning

Hvad skal jeg snakke om.

DEN FEDE HERRE

Tror ikke De, herr grosserer, at Tokayer må ansés som en forholdsvis sund drik for maven?

WERLE ved kaminen

Den Tokayer, De fik idag, tør jeg i al fald trygt indestå for; den er fra en af de aller-aller fineste årgange. Ja, det forstod De da vel også.

DEN FEDE HERRE

Ja, den smagte mærkværdig delikat.

HJALMAR usikker

Er der nogen forskel på årgangene?

DEN FEDE HERRE ler

Nej, De er god!

WERLE smiler

Dem lønner det sig virkelig ikke at sætte ædel vin for.

DEN TYNDHÅREDE HERRE

Det er med Tokayeren som med fotografier, herr Ekdal. Solskin må der til. Eller er det kanske ikke så?

HJALMAR

Jo, lyset gør visst sit.

FRU SØRBY

Men så er det jo akkurat som med kammerherrerne da; for de trænger også svært til solskin, som der siges.

DEN TYNDHÅREDE

Uf, uf; der begik De en udslidt spydighed!

DEN NÆRSYNTE HERRE

Fruen producerer sig –

DEN FEDE HERRE

– og det på vor bekostning.

(truer)

Fru Berta, fru Berta!

FRU SØRBY

Ja, men det er nu visst og sandt, at årgangene kan være højst forskellige. De gamle årgange er de fineste.

DEN NÆRSYNTE HERRE

Regner De mig til de gamle!

FRU SØRBY

Å langt ifra.

DEN TYNDHÅREDE

Ser man det! Men jeg da, søde fru Sørby –?

DEN FEDE HERRE

Ja, og jeg! Hvad årgange regner De os til?

FRU SØRBY

Dem regner jeg til de søde årgange, mine herrer.

Hun nipper til et glas punsch; kammerherrerne ler og fjaser med hende.

WERLE

Fru Sørby finder altid en udvej – når hun vil. Stik dog på glassene, mine herrer! – Pettersen, å, sørg for –! Gregers, jeg tænker vi drikker et glas sammen.

(Gregers rører sig ikke)

Vil ikke De være med, Ekdal? Jeg fik ikke anledning til at erindre Dem ved bordet.

Bogholder Gråberg ser ind gennem tapetdøren.

GRÅBERG

Om forladelse, herr grosserer, men jeg kan ikke slippe ud.

WERLE

Nå, er De nu ble’t låset inde igen?

GRÅBERG

Ja, og Flakstad er gåt med nøglerne –

WERLE

Nå, så gå De bare her igennem.

GRÅBERG

Men der er én til –

WERLE

Ja kom, kom begge to; genér Dem ikke.

Gråberg og gamle Ekdal kommer ud fra kontoret.

WERLE uvilkårligt

Uf da!

Latter og passiar forstummer mellem gæsterne. Hjalmar farer sammen ved synet af sin far, sætter sit glas fra sig og vender sig mod kaminen.

EKDAL ser ikke op, men gør korte buk til siderne i det han går og mumler

Ber om forladelse. Er kommen den gale vejen. Porten lukket; – porten lukket. Ber om forladelse.

Han og Gråberg går ud i baggrunden til højre.

WERLE mellem tænderne

Den forbistrede Gråberg!

GREGERS med åben mund og stirrende øjne, til Hjalmar

Men det var da vel aldrig –!

DEN FEDE HERRE

Hvad er det for noget? Hvem var det?

GREGERS

Å, det var ingen; bare bogholderen og én til.

DEN NÆRSYNTE HERRE til Hjalmar

Kendte De den manden?

HJALMAR

Jeg ved ikke –; jeg la’ ikke mærke til –

DEN FEDE HERRE rejser sig

Hvad pokker er der dog i vejen?

Han går hen til nogle andre, som taler dæmpet.

FRU SØRBY hvisker til tjeneren

Stik noget til ham derude; noget rigtig godt.

PETTERSEN nikker

Skal så gøre.

(går ud)

GREGERS sagte og rystet, til Hjalmar

Det var altså virkelig ham!

HJALMAR

Ja.

GREGERS

Og endda så stod du her og nægted, at du kendte ham!

HJALMAR hvisker hæftigt

Men kunde jeg da –!

GREGERS

– kendes ved din far?

HJALMAR smerteligt

Å, hvis du var i mit sted, så –

Samtalerne mellem gæsterne, som har været ført med lavt mæle, slår nu over i en tvungen højrøstethed.

DEN TYNDHÅREDE nærmer sig venskabeligt til Hjalmar og Gregers

Aha, står man her og frisker op gamle minder fra studenterårene? Hvad? Røger De ikke, herr Ekdal? Vil De ha’ ild? Nå, det er sandt, vi må jo ikke –

HJALMAR

Tak, jeg skal ikke ha’ –

DEN FEDE HERRE

Har De ikke et lidet net digt at deklamere for os, herr Ekdal? Før i tiden gjorde De det så nydeligt.

HJALMAR

Jeg kan desværre ikke huske noget.

DEN FEDE HERRE

Å, det var skade. Ja, hvad skal vi så finde på, Balle?

Begge herrerne går hen over gulvet og ud i den anden stue.

HJALMAR dystert

Gregers, – jeg vil gå! Når en mand har følt skæbnens knusende slag på sit hoved, ser du –. Sig din far farvel fra mig.

GREGERS

Ja, ja. Går du lige hjem?

HJALMAR

Ja. Hvorfor det?

GREGERS

Jo, for så kommer jeg kanske hen til dig siden.

HJALMAR

Nej, det skal du ikke. Ikke hjem til mig. Min bolig er trist, Gregers, – især ovenpå et strålende gilde, som dette her. Vi kan altid træffes et steds ude i byen.

FRU SØRBY har nærmet sig, dæmpet

Går De, Ekdal?

HJALMAR

Ja.

FRU SØRBY

Hils Gina.

HJALMAR

Tak.

FRU SØRBY

Og sig, at jeg ser op til hende en af dagene.

HJALMAR

Jo, tak.

(til Gregers)

Bliv her. Jeg vil forsvinde ubemærket.

Han driver hen over gulvet, derefter ind i den anden stue og ud til højre.

FRU SØRBY sagte til tjeneren, som er kommen tilbage

Nå, fik så den gamle noget med?

PETTERSEN

Ja da; jeg stak til ham en flaske konjak.

FRU SØRBY

Å, De kunde da fundet på noget bedre.

PETTERSEN

Nej da, fru Sørby; konjak er det bedste, han ved.

DEN FEDE HERRE i døren med et notehæfte i hånden

Skal vi kanske spille lidt sammen, fru Sørby?

FRU SØRBY

Ja nok; lad os det.

GÆSTERNE

Bravo, bravo!

Hun og alle de fremmede går gennem stuen ud til højre. Gregers blir stående ved kaminen. Grosserer Werle søger noget på skrivebordet og synes at ønske, at Gregers skal gå; da denne ikke rører sig, går grossereren mod udgangsdøren.

GREGERS

Far, vil du ikke vente lidt?

WERLE standser

Hvad er det?

GREGERS

Jeg må tale et ord med dig.

WERLE

Kan ikke det vente til vi blir alene?

GREGERS

Nej, det kan ikke; for det turde kanske hænde, at vi slet ikke blir alene.

WERLE kommer nærmere

Hvad skal det sige?

Under det følgende høres fjernt pianofortespil fra musiksalen.

GREGERS

Hvorledes har man her kunnet la’ den familje så ynkeligt forkomme?

WERLE

Du mener formodentlig Ekdals, kan jeg tænke.

GREGERS

Ja, jeg mener Ekdals. Løjtnant Ekdal stod dig dog engang så nær.

WERLE

Ja, desværre, han stod mig nok altfor nær. Det fik jeg føle og svie for i mange år. Det er ham, jeg kan takke for, at jeg fik en slags klik på mit gode navn og rygte, jeg også.

GREGERS sagte

Var han virkelig den eneste skyldige.

WERLE

Hvem ellers, mener du!

GREGERS

Han og du var dog begge sammen om det store skogkøb –

WERLE

Men var det ikke Ekdal, som optog kortet over strækningerne, – dette uefterrettelige kort? Ham var det, som drev al den ulovlige hugst på statens grund. Det var jo ham, som stod for hele driften deroppe. Jeg havde ikke rede på, hvad løjtnant Ekdal foretog sig.

GREGERS

Løjtnant Ekdal havde nok ikke selv rede på, hvad han foretog sig.

WERLE

Kan gerne være. Men kendsgerningen er nu den, at han blev dømt og jeg frifunden.

GREGERS

Ja, jeg ved nok, at der ingen beviser var.

WERLE

Frifindelse er frifindelse. Hvorfor ripper du op i disse gamle uhyggelige sager, som gav mig grå hår før tiden? Er det sligt noget, du har gåt og grublet på i alle disse år der oppe? Jeg kan forsikkre dig, Gregers, – her i byen er de historier glemt for længe siden – for mit vedkommende.

GREGERS

Men den ulykkelige ekdalske familje da!

WERLE

Hvad vilde du da egentlig, jeg skulde gøre for de folk? Da Ekdal kom på fri fod igen, var han en nedbrudt mand, rent uhjelpelig. Der gives mennesker her i verden, som dukker til bunds, bare de får et par hagel i kroppen, og så kommer de aldrig op igen mere. Du kan tro mig på mit ord, Gregers; jeg har strakt mig så langt, som jeg kunde, når jeg ikke lige frem skulde blotstille mig og gi’ næring til alskens mistanke og folkesnak –

GREGERS

Mistanke –? Nå så, ja.

WERLE

Jeg har skaffet Ekdal arkskrift fra kontoret, og jeg betaler ham langt, langt mere for det, end hans arbejde er værd –

GREGERS uden at se på ham

Hm; tviler ikke på det.

WERLE

Ler du? Tror du kanske ikke det er sandt, hvad jeg siger? I mine bøger står der rigtignok ikke noget om det; for slige udgifter bogfører jeg aldrig.

GREGERS smiler koldt

Nej, der gives vel visse udgifter, som det er bedst ikke at bogføre.

WERLE studser

Hvad mener du med det?

GREGERS med tilkæmpet mod

Har du bogført, hvad det kosted dig at la’ Hjalmar Ekdal lære fotografering?

WERLE

Jeg? Hvorledes bogført?

GREGERS

Jeg ved nu, at det var dig, som bekosted det. Og nu ved jeg også, at det var dig, som satte ham så rundelig i stand til at etablere sig.

WERLE

Nå, og så heder det endda, at jeg ingen ting har gjort for Ekdals! Jeg kan forsikkre dig, de mennesker har sandelig voldt mig udgifter nok.

GREGERS

Har du bogført nogen af de udgifter?

WERLE

Hvorfor spør’ du om det?

GREGERS

Å, det har så sine årsager. Hør, sig mig, – den tid, da du tog dig så varmt af din gamle vens søn, – var ikke det netop just som han skulde til at gifte sig?

WERLE

Ja, hvor pokker, – hvor kan jeg efter så mange års forløb –?

GREGERS

Du skrev mig den gang et brev til, – et forretningsbrev naturligvis; og i en efterskrift stod der, ganske kort, at Hjalmar Ekdal havde giftet sig med en frøken Hansen.

WERLE

Ja, det var jo ganske rigtig; hun hed så.

GREGERS

Men du skrev ikke noget om, at den frøken Hansen var Gina Hansen, – vor forhenværende husjomfru.

WERLE ler spotsk, men tvungent

Nej, for jeg tænkte såmænd ikke, at du interesserte dig så særligt for vor forhenværende husjomfru.

GREGERS

Det gjorde jeg heller ikke. Men –

(sænker stemmen)

her var nok andre her i huset, som interesserte sig særligt for hende.

WERLE

Hvad mener du med det?

(bruser imod ham)

Du sigter da vel aldrig til mig!

GREGERS sagte, men fast

Jo, jeg sigter til dig.

WERLE

Og det vover du –! Det understår du dig –! Hvor kan han, den utaknemmelige, han, fotografen –; hvor tør han driste sig til at komme med slige sigtelser!

GREGERS

Hjalmar har ikke med et ord rørt ved dette her. Jeg tror ikke, han har så meget som en anelse om noget sligt.

WERLE

Men hvor har du det da fra? Hvem har kunnet sige noget sådant?

GREGERS

Det har min stakkers ulykkelige mor sagt. Og det var sidste gang jeg så hende.

WERLE

Din mor! Ja, kunde jeg ikke næsten tænke det! Hun og du, – I holdt altid sammen. Det var hende, som fra først af fik dit sind vendt bort ifra mig.

GREGERS

Nej, det var alt det, hun måtte lide og døje, til hun bukked under og gik så ynkelig til grunde.

WERLE

Å, hun måtte slet ingen ting lide og døje; ikke mere, end så mange andre, i al fald! Men sygelige, overspændte mennesker er der ikke noget udkomme med. Det har nok jeg fåt føle. – Og så går du og bærer på en slig mistanke, – går og roder dig ned i alskens gamle rygter og bagvaskelser imod din egen far. Hør nu, Gregers, jeg synes sandelig, du i din alder kunde ta’ dig noget nyttigere til.

GREGERS

Ja, det turde jo nok være på tiden.

WERLE

Så vilde kanske også dit sind bli’ lettere, end det nu lader til at være. Hvad skal det føre til, at du går år ud og år ind der oppe på værket, sidder og træller som en simpel kontorbetjent, ikke vil oppebære en skilling over den almindelige månedsløn? Det er jo ren dårskab af dig.

GREGERS

Ja, dersom jeg var så ganske viss på det.

WERLE

Jeg forstår dig jo nok. Du vil være uafhængig, vil ikke skylde mig noget. Men nu er der netop anledning for dig til at bli’ uafhængig, din egen herre i et og alt.

GREGERS

Så? Og på hvad måde –?

WERLE

Da jeg skrev dig til, at du så nødvendig måtte komme ind til byen nu straks – hm –

GREGERS

Ja, hvad er det egentlig, du vil mig? Jeg har hele dagen gåt og ventet på at få vide det.

WERLE

Jeg vil foreslå dig, at du går ind som deltager i firmaet.

GREGERS

Jeg! I dit firma? Som kompagnon?

WERLE

Ja. Vi behøvte jo ikke stadig at være sammen for det. Du kunde jo overtage forretningerne her i byen, og så flytted jeg op til værket.

GREGERS

Vilde du?

WERLE

Ja, ser du, jeg er ikke længere så arbejdsfør, som jeg tidligere var. Jeg blir nødt til at skåne øjnene, Gregers; for de er begyndt at bli’ noget svage.

GREGERS

Det har de jo altid været.

WERLE

Ikke som nu. Og så desuden, – omstændighederne kunde kanske gøre det ønskeligt for mig at bo der oppe – i al fald for en tid.

GREGERS

Noget sligt havde jeg aldrig tænkt mig.

WERLE

Hør nu, Gregers; der er jo så mangt og meget, som skiller imellem os. Men vi er jo dog far og søn alligevel. Jeg synes, vi måtte kunne komme til en slags forståelse med hinanden.

GREGERS

Sådan i det ydre, mener du vel?

WERLE

Nå, det var jo i al fald noget. Tænk over det, Gregers. Synes du ikke, det måtte kunne la’ sig gøre? Hvad?

GREGERS ser på ham med kolde øjne

Her stikker noget under.

WERLE

Hvorledes det?

GREGERS

Der må være noget, som du har brug for mig til.

WERLE

I så nært et forhold som vort har den ene vel altid brug for den anden.

GREGERS

Ja, man siger jo så.

WERLE

Jeg vilde gerne ha’ dig hjemme hos mig nu en tid. Jeg er en ensom mand, Gregers; har altid følt mig ensom, – hele mit liv igennem; men mest nu, da jeg begynder at drage på alderen. Jeg trænger til at ha’ nogen om mig. –

GREGERS

Du har jo fru Sørby.

WERLE

Ja, det har jeg; og hun er, så at sige, ble’t mig næsten uundværlig. Hun er kvik, har et jævnt sind; hun liver op i huset; – og det kan jeg så sårt trænge til.

GREGERS

Nå ja; men så har du det jo altså, som du ønsker det.

WERLE

Ja, men jeg er bange, det kan ikke bli’ ved. En kvinde i slige forhold kommer let i en skæv stilling lige over for verden. Ja, jeg havde nær sagt, at en mand er heller ikke tjent med det.

GREGERS

Å, når en mand gir slige middagsselskaber som du, så kan han visst vove adskilligt.

WERLE

Ja, men hun, Gregers? Jeg er bange for, at hun ikke længer vil finde sig i det. Og selv om hun gjorde det, – selv om hun af hengivenhed for mig satte sig ud over folkesnak og bagvaskelse og sligt noget –? Synes da du, Gregers, du med din stærkt udprægede retfærdighedsfølelse –

GREGERS afbryder ham

Sig mig kort og godt én ting. Tænker du på at gifte dig med hende?

WERLE

Og hvis jeg nu tænkte på sådant noget? Hvad så?

GREGERS

Ja, det spør’ jeg også. Hvad så?

WERLE

Vilde det være dig så aldeles uovervindelig imod?

GREGERS

Nej, aldeles ikke. Ikke på nogen måde.

WERLE

Ja, for jeg kunde jo ikke vide, om det kanske af hensyn til din afdøde mors minde –

GREGERS

Jeg er ikke overspændt.

WERLE

Nå, hvad du end er eller ikke er, så har du i al fald lettet en tung sten fra mit bryst. Det er mig overmåde kært, at jeg tør gøre regning på din tilslutning i denne sag.

GREGERS ser ufravendt på ham

Nu skønner jeg, hvad det er, du vil bruge mig til.

WERLE

Bruge dig til? Hvad er dog det for et udtryk!

GREGERS

Å, lad os ikke være kræsne i valg af ord; – ikke på to mands hånd i al fald.

(ler kort)

Ja så da! Derfor var det altså, at jeg, død og plage, måtte indfinde mig i byen i egen person. I anledning af fru Sørby skal der arrangeres familjeliv her i huset. Tablå mellem far og søn! Det blir noget nyt, det!

WERLE

Hvor tør du tale i den tone!

GREGERS

Når har her været familjeliv? Aldrig så længe jeg kan mindes. Men nu har man sagtens behov for en smule af den slags. For det vil jo unægtelig ta’ sig godt ud, når det kan fortælles, at sønnen – på pietetens vinger – er ilet hjem til den aldrende faders brudgomsfest. Hvad blir der så igen af alle rygterne om, hvad den stakkers afdøde måtte lide og døje? Ikke et fnug. Hendes søn slår dem jo til jorden.

WERLE

Gregers, – jeg tror ikke, der findes den mand i verden, der er dig så meget imod som jeg.

GREGERS sagte

Jeg har set dig på for nært hold.

WERLE

Du har set mig med din mors øjne.

(sænker stemmen lidt)

Men du skulde huske på, at de øjne var – omtåget en gang iblandt.

GREGERS bævende

Jeg forstår, hvad du sigter til. Men hvem bær’ skylden for mors ulykkelige svaghed? Det gør du og alle disse –! Den sidste af dem var dette fruentimmer, som Hjalmar Ekdal blev makket sammen med, da du ikke længer – å!

WERLE trækker på skuldrene

Ord til andet, som om jeg hørte din mor.

GREGERS uden at agte på ham

– og der sidder han nu, han med sit store troskyldige barnesind midt i bedraget, – lever under tag sammen med en slig en, og ved ikke, at det, han kalder sit hjem, er bygget på en løgn!

(et skridt nærmere)

Når jeg ser tilbage på al din færd, da er det, som om jeg så ud over en slagmark med knuste menneskeskæbner langs alle vejene.

WERLE

Jeg tror næsten, at kløften er for bred imellem os to.

GREGERS bukker behersket

Det har jeg observeret; og derfor tar jeg også min hat og går.

WERLE

Går du! Ud af huset?

GREGERS

Ja. For nu øjner jeg endelig én gang en opgave at leve for.

WERLE

Hvad er det for en opgave?

GREGERS

Du vilde bare le, ifald du hørte det.

WERLE

En ensom mand ler ikke så let, Gregers.

GREGERS peger ud mod baggrunden

Se, far, – der leger kammerherrerne blindebuk med fru Sørby. – God nat og far vel.

Han går ud i baggrunden til højre. Latter og løjer høres fra selskabet, der kommer til syne i den ydre stue.

WERLE mumler hånligt efter Gregers

He –! Stakker, – og så siger han, at han ikke er overspændt!

ANDEN AKT

Hjalmar Ekdals atelier. Rummet, der er temmelig stort, ses at være et loftværelse. Til højre er der skråtag med store glasruder, halvt tildækkede af et blåt forhæng. Oppe i hjørnet til højre er indgangsdøren; foran på samme side en dør til dagligstuen. På væggen til venstre er ligeledes to døre og mellem disse en jernovn. På bagvæggen er en bred dobbeltdør, indrettet til at skyde til siderne. Atelieret er tarveligt men hyggeligt indrettet og udstyret. Mellem dørene til højre, lidt fra væggen, står en sofa med et bord og nogle stole; på bordet en tændt lampe med skærm; i ovnskrogen en gammel lænestol. Forskellige fotografiske apparater og instrumenter står opstillet hist og her i rummet. Ved bagvæggen, til venstre for dobbeltdøren, står en reol, hvori nogle bøger, æsker og flasker med kemiske stoffer, forskellige slags redskaber, værktøj og andre genstande. Fotografier og småting, som pensler, papir og lignende, ligger på bordet.

Gina Ekdal sidder på en stol ved bordet og syr. Hedvig sidder i sofaen med hænderne foran øjnene og tommelfingrene i ørerne og læser i en bog.

GINA skotter et par gange, ligesom med dulgt bekymring, hen til hende; derpå siger hun

Hedvig!

Hedvig hører det ikke.

GINA højere

Hedvig!

HEDVIG tar hænderne fra og ser op

Ja, mor?

GINA

Snille Hedvig, nu må du ikke sidde og læse længer.

HEDVIG

Å men, mor, kan jeg da ikke få læse lidt til? Bare lidt!

GINA

Nej, nej, nu skal du lægge den bogen ifra dig. Din far liker det ikke; han selv læser aldrig om kvellerne.

HEDVIG lukker bogen

Nej, far bryr sig nu ikke så stort om at læse, han.

GINA lægger sytøjet til side og tar en blyant og et lidet hæfte på bordet

Kan du huske, hvor meget vi gav ud for smørret idag?

HEDVIG

Det var 1 krone og 65 øre.

GINA

Det er rigtig.

(noterer)

Det er svært, hvad her bruges af smør her i huset. Og så var det til spegepølse og til ost, – lad mig se –

(noterer)

– og så var det til skinke – hm –

(summerer)

Ja, der har vi straks –

HEDVIG

Og så kommer øllet til.

GINA

Ja, det forstår sig.

(noterer)

Det løber op; men det må jo til.

HEDVIG

Og så behøvte jo ikke du og jeg noget varmt til middag, siden far var ude.

GINA

Nej; og det var jo bra’. Nå, og så tog jeg jo også ind otte kroner og femti for fotografierne.

HEDVIG

Tænk, – blev det så meget!

GINA

Akkurat otte kroner og femti.

Taushed. Gina tar atter sit sytøj. Hedvig tar papir og blyant og gir sig til at tegne noget, med den venstre hånd skyggende for øjnene.

HEDVIG

Er det ikke morsomt at tænke sig, at far er i stort middagsselskab hos grosserer Werle?

GINA

Du kan da ikke sige, at det er hos grossereren, han er. Det var jo sønnen, som sendte bud efter ham.

(lidt efter)

Vi har jo ikke noget med den grossereren at gøre.

HEDVIG

Jeg glæder mig så umådelig til, at far skal komme hjem. For han lovte, at han skulde be’ fru Sørby om noget godt til mig.

GINA

Ja, der vanker såmænd nok af gode ting i det huset, kan du tro.

HEDVIG tegner fremdeles

Lidt sulten er jeg næsten også.

Gamle Ekdal, med papirpakken under armen og en anden pakke i frakkelommen, kommer ind gennem gangdøren.

GINA

Hvor sent bedstefar kommer hjem idag.

EKDAL

De havde stængt kontoret. Måtte vente hos Gråberg. Og så fik jeg gå igennem – hm.

HEDVIG

Gav de dig noget nyt at skrive af, bedstefar?

EKDAL

Hele pakken her. Vil du bare se.

GINA

Det var jo bra’.

HEDVIG

Og i lommen har du også en pakke.

EKDAL

Så? Snak; det er ikke noget.

(sætter stokken fra sig i krogen)

Det blir arbejde for lang tid, dette her, Gina.

(trækker den ene halvdør på bagvæggen lidt tilside)

Hys!

(kikker en stund ind i rummet og skyder atter døren forsigtigt for)

He-he! De sover såmænd alle i hob. Og hun selv har lagt sig i kurven. He-he!

HEDVIG

Er du viss på, at hun ikke fryser i den kurven, bedstefar?

EKDAL

Kan du tænke sligt! Fryser? I alt det strå?

(går mod den øverste dør til venstre)

Jeg finder vel fyrstikker?

GINA

Fyrstikkerne står på kommoden.

Ekdal går ind i sit værelse.

HEDVIG

Det var rigtig godt, at bedstefar fik alt det at skrive igen.

GINA

Ja, stakkers gamle far; så tjener han sig da en liden lommeskilling.

HEDVIG

Og så kan han ikke sidde hele formiddagen der nede på den fæle madam Eriksens restauration.

GINA

Det også, ja.

Kort taushed.

HEDVIG

Tror du, de sidder ved middagsbordet endnu?

GINA

Vor herre ved; det kan såmænd gerne hænde, det.

HEDVIG

Tænk, al den dejlige mad, som far får at spise! Jeg er viss på, at han er glad og fornøjet, når han kommer. Tror du ikke det, mor?

GINA

Jo; men tænk, om vi nu kunde fortælle ham, at vi havde fåt værelset lejet bort.

HEDVIG

Men det behøves ikke ikveld.

GINA

Å, det kunde nok komme godt med, du. Og det står jo der til ingen nytte.

HEDVIG

Nej, jeg mener, det behøves ikke, for ikveld er far godt oplagt alligevel. Det er bedre, at vi har det med værelset til en anden gang.

GINA ser over til hende

Er du glad, når du har noget godt at fortælle far, når han kommer hjem om kvellerne?

HEDVIG

Ja, for så blir her mere fornøjeligt.

GINA tænker hen for sig

Å ja, der er noget i det.

Gamle Ekdal kommer ind igen og vil gå ud gennem den forreste dør til venstre.

GINA vender sig halvt på stolen

Skal bedstefar ha’ noget i køkkenet?

EKDAL

Skulde så, ja. Bliv bare siddende.

(går ud)

GINA

Han roder da vel ikke med gløderne derude?

(venter en stund)

Hedvig, se du efter, hvad han tar sig til.

Ekdal kommer ind igen med en liden mugge med dampende vand.

HEDVIG

Henter du varmt vand, bedstefar?

EKDAL

Ja, jeg gør. Skal bruge det til noget. Jeg må skrive; og så er blækket ble’t jørmet som en grød, – hm.

GINA

Men bedstefar skulde da spise kveldsmaden først. Den er jo sat ind.

EKDAL

Det får være det samme med kveldsmaden, Gina. Har svært travlt, siger jeg. Jeg vil ikke ha’ nogen ind på kammerset til mig. Ikke nogen, – hm.

Han går ind i sit værelse. Gina og Hedvig ser på hinanden.

GINA sagte

Kan du skønne, du, hvor han har fåt penge fra?

HEDVIG

Han har visst fåt af Gråberg.

GINA

Å langt ifra. Gråberg sender jo altid pengene til mig.

HEDVIG

Så må han ha’ fåt sig en flaske på borg et steds.

GINA

Stakkers gamlefar, de borger nok ikke ham noget.

Hjalmar Ekdal, i overfrakke og med en grå filthat, kommer ind fra højre.

GINA kaster sytøjet og rejser sig

Nej men, Ekdal, er du alt der igen!

HEDVIG samtidigt, springer op

Tænk, at du kommer nu, far!

HJALMAR sætter hatten fra sig

Ja, nu gik nok de fleste.

HEDVIG

Så tidlig?

HJALMAR

Ja, det var jo et middagsselskab.

(vil trække yderfrakken af)

GINA

Lad mig hjælpe dig.

HEDVIG

Jeg også.

De trækker frakken af ham; Gina hænger den op på bagvæggen.

HEDVIG

Var der mange der, far?

HJALMAR

Å nej, ikke mange. Vi var så en 12–14 personer til bords.

GINA

Og du fik vel snakke med dem alle sammen?

HJALMAR

Å ja, lidt; men det var nu især Gregers, som la’ beslag på mig.

GINA

Er Gregers lige styg endnu?

HJALMAR

Nå, han ser jo ikke videre godt ud. – Er ikke den gamle kommet hjem?

HEDVIG

Jo, bedstefar sidder inde og skriver.

HJALMAR

Sa’ han noget?

GINA

Nej, hvad skulde han sige?

HJALMAR

Nævnte han ikke noget om –? Jeg synes, jeg hørte, at han havde været hos Gråberg. Jeg vil gå lidt ind til ham.

GINA

Nej, nej, det er ikke værdt –

HJALMAR

Hvorfor ikke det? Sa’ han, at han ikke vilde ha’ mig ind?

GINA

Han vil nok ikke ha’ nogen ind i kveld –

HEDVIG gør tegn

Hm-hm!

GINA mærker det ikke

– han har været her og hentet sig varmt vand –

HJALMAR

Aha, sidder han og –?

GINA

Ja, han gør nok det.

HJALMAR

Herre gud, – min stakkers gamle hvidhårede far –! Ja, lad ham så bare sidde og gøre sig rigtig dygtig tilgode.

Gamle Ekdal, i husfrakke og med tændt tobakspibe, kommer fra sit værelse.

EKDAL

Kommen hjem? Syntes nok, jeg hørte, det var dig, som snakked.

HJALMAR

Jeg kom nu netop.

EKDAL

Du så mig nok ikke, du?

HJALMAR

Nej; men de sa’, du var gåt igennem –; og så vilde jeg følge dig.

EKDAL

Hm, snilt af dig, Hjalmar. – Hvad var det for nogen, alle de folk?

HJALMAR

Å det var forskellige. Der var kammerherre Flor og kammerherre Balle og kammerherre Kaspersen og kammerherre – så og så; jeg ved ikke –

EKDAL nikker

Hører du det, Gina! Han har været sammen med bare kammerherrer.

GINA

Ja, det er nok svært fint i det huset nu.

HEDVIG

Sang de kammerherrerne, far? Eller læste de noget op?

HJALMAR

Nej, de bare vrøvled. Så vilde de ha’ mig til at deklamere for sig; men det fik de mig ikke til.

EKDAL

Fik de dig ikke til det, du?

GINA

Det kunde du da gerne ha’ gjort.

HJALMAR

Nej; en skal ikke straks stå på pinde for alle og enhver.

(spadserer om på gulvet)

Jeg gør det i al fald ikke.

EKDAL

Nej, nej; Hjalmar er ikke så lige til, han.

HJALMAR

Jeg ved ikke, hvorfor jeg just skal sørge for underholdningen, når jeg er ude engang iblandt. Lad de andre anstrænge sig. Der går de fyrene fra det ene madhus til det andet og æder og drikker dag ud og dag ind. Lad dem så værs’go’ gøre nytte for al den gode mad, de får.

GINA

Men det sa’ du da vel ikke?

HJALMAR nynner

Hå-hå-hå –; de fik såmænd høre noget af hvert.

EKDAL

Og det var til kammerherrerne selv!

HJALMAR

Det er ikke frit for det.

(henkastende)

Siden kom vi i en liden dispyt om Tokayervin.

EKDAL

Tokayervin, du? Det er en fin vin, det.

HJALMAR standser

Den kan være fin. Men jeg skal sige dig, ikke alle årgangene er lige fine; det kommer alt an på, hvor meget solskin druerne har fåt.

GINA

Nej, du ved da også al tingen, du, Ekdal.

EKDAL

Og det gav de sig til at disputere om?

HJALMAR

De vilde prøve på det; men så fik de den besked, at det var ligedan med kammerherrer. Af dem var heller ikke alle årgange lige fine – blev der sagt.

GINA

Nej, hvad du kan finde på!

EKDAL

He-he! Og det fik de på sin tallerken?

HJALMAR

Lige op i øjnene fik de det.

EKDAL

Du, Gina, han sa’ det lige op i øjnene på kammerherrerne.

GINA

Nej, tænk, lige op i øjnene.

HJALMAR

Ja, men jeg vil ikke ha’, at der skal tales om det. Sligt fortæller man ikke. Det hele gik jo også af i al venskabelighed, naturligvis. Det var jo hyggelige, gemytlige mennesker; hvorfor skulde jeg så såre dem? Nej!

EKDAL

Men lige op i øjnene –

HEDVIG indsmigrende

Hvor morsomt det er at se dig i kjole. Du tar dig godt ud i kjole, far!

HJALMAR

Ja, synes du ikke det? Og denne her sidder virkelig meget upåklageligt. Den passer næsten som om den var sydd til mig; – lidt trang i armhullerne kanske –; hjælp mig, Hedvig.

(trækker kjolen af)

Jeg tar heller jakken på. Hvor har du jakken, Gina?

GINA

Her er den.

(bringer jakken og hjælper ham)

HJALMAR

Se så! Husk endelig på, at Molvik får kjolen igen straks imorgen tidlig.

GINA lægger den hen

Det skal nok bli’ besørget.

HJALMAR strækker sig

Ah, det kendes dog ligesom mere hjemligt. Og en sådan løs og ledig husdragt passer også bedre til min hele skikkelse. Synes ikke du det, Hedvig?

HEDVIG

Jo, far!

HJALMAR

Når jeg således slår halstørklædet ud i et par flagrende ender –; se her! Hvad?

HEDVIG

Ja, det tar sig så godt ud til knebelsbarten og til det store krøllede håret.

HJALMAR

Krøllet vil jeg ikke egentlig kalde det; jeg vil snarere sige lokket.

HEDVIG

Ja, for det er så storkrøllet.

HJALMAR

Egentlig lokket.

HEDVIG lidt efter, trækker ham i jakken

Far!

HJALMAR

Nå, hvad er det?

HEDVIG

Å, du ved godt, hvad det er.

HJALMAR

Nej visst ved jeg ikke, nej.

HEDVIG ler og klynker

Å jo, far; nu skal du ikke pine mig længer!

HJALMAR

Men hvad er det da?

HEDVIG rusker i ham

Å snak; kom nu med det, far! Du ved jo alt det gode, du lovte mig.

HJALMAR

Å – nej tænk, at jeg skulde glemme det!

HEDVIG

Nej, du vil bare narre mig, far! Å, det er skam af dig! Hvor har du det henne?

HJALMAR

Jo så sandelig glemte jeg det ikke. Men bi lidt! Jeg har noget andet til dig, Hedvig.

(går hen og søger i kjolelommerne)

HEDVIG hopper og klapper i hænderne

Å mor, mor!

GINA

Ser du; når du bare gir tid, så –

HJALMAR med et papir

Se, her har vi den.

HEDVIG

Det der? Det er jo bare et papir.

HJALMAR

Det er spiseseddelen, du; hele spiseseddelen. Her står «Menu»; det betyder spiseseddel.

HEDVIG

Har du ikke noget andet?

HJALMAR

Jeg har jo glemt det andet, hører du. Men du kan tro mig på mit ord: det er en dårlig fornøjelse med det slikkeri. Sæt dig nu bort til bordet og læs på den seddelen, så skal jeg siden beskrive dig, hvorledes retterne smager. Se der, Hedvig.

HEDVIG svælger gråden

Tak.

Hun sætter sig, men uden at læse; Gina gør tegn til hende; Hjalmar mærker det.

HJALMAR driver om på gulvet

Det er da også de utroligste ting, en familjeforsørger har at tænke på; og glemmer en bare det aller ringeste, – straks skal en se sure miner. Nå, en vænner sig til det også.

(standser ved ovnen hos den gamle)

Har du kikket der ind i aften, far?

EKDAL

Ja, du kan vel tænke dig det. Hun er gåt i kurven.

HJALMAR

Nej, er hun gåt i kurven! Hun begynder altså at vænne sig til den.

EKDAL

Ja, du; det var jo det, jeg spåde. Men nu, ser du, nu er der nogen små grejer til –

HJALMAR

Nogen forbedringer, ja.

EKDAL

Men de må gøres, du.

HJALMAR

Ja, lad os snakke lidt om de forbedringerne, far. Kom her, så sætter vi os i sofaen.

EKDAL

Ja nok! Hm, tror, jeg vil stoppe piben først; – må nok renske den også. Hm.

Han går ind i sit værelse.

GINA smiler til Hjalmar

Renske piben, du.

HJALMAR

Å ja, ja, Gina, lad ham bare –; den stakkers skibbrudne gubbe. – Ja, de forbedringerne, – dem er det bedst, vi får fra hånden imorgen.

GINA

Imorgen får du nok ikke tid, Ekdal.

HEDVIG indfaldende

Å jo visst, mor!

GINA

– for husk på de kopierne, som skal retuseres; her har nu været så mange bud efter dem.

HJALMAR

Se så; er det nu de kopierne igen? De skal nok bli’ færdige. Er her kanske kommet nye bestillinger også?

GINA

Nej desværre; imorgen har jeg ikke andet end de to potrætterne, som du ved.

HJALMAR

Ikke noget andet? Å nej, når man ikke griber sig an, så –

GINA

Men hvad skal jeg da gøre? Jeg sætter jo i aviserne alt det jeg årker, synes jeg.

HJALMAR

Ja, aviserne, aviserne; du ser, hvad det hjælper til. Og så har der vel ikke været nogen og set på værelset heller?

GINA

Nej, endnu ikke.

HJALMAR

Det var jo at vente. Når man ikke er om sig, så –. Man må ta’ sig rigtig sammen, Gina!

HEDVIG går imod ham

Skal jeg ikke ta’ fløjten til dig, far?

HJALMAR

Nej; ingen fløjte; jeg behøver ingen glæder her i verden.

(driver om)

Jo, jeg skal såmænd arbejde imorgen; det skal ikke mangle på det. Jeg skal visst arbejde så længe mine kræfter strækker til –

GINA

Men, kære snille Ekdal, det var da ikke så, jeg mente.

HEDVIG

Far, skal jeg ikke sætte ind en flaske øl?

HJALMAR

Nej aldeles ikke. Der behøves ingen ting for mig. – –

(standser)

Øl? – Var det øl, du talte om?

HEDVIG livlig

Ja, far; dejlig friskt øl.

HJALMAR

Nå, – når du endelig vil, så kan du jo gerne sætte ind en flaske.

GINA

Ja, gør det; så skal vi ha’ det hyggeligt.

Hedvig løber mod køkkendøren.

HJALMAR ved ovnen, standser hende, ser på hende, griber hende om hodet og trykker hende op til sig

Hedvig! Hedvig!

HEDVIG glad og i tårer

Å du snille far!

HJALMAR

Nej, kald mig ikke så. Der har jeg siddet og ta’t for mig ved den rige mands bord, – siddet og svælget ved det bugnende taffel –! Og så kunde jeg endda –!

GINA sidder ved bordet

Å snak, snak, Ekdal.

HJALMAR

Jo! Men I må ikke regne det så nøje med mig. I ved jo, at jeg holder af jer alligevel.

HEDVIG slår armene om ham

Og vi holder så umådelig af dig, far!

HJALMAR

Og skulde jeg være urimelig en gang imellem, så – herre gud – husk på, at jeg er en mand, som bestormes af sorgernes hær. Nå!

(tørrer øjnene)

Ikke øl i en sådan stund. Giv mig fløjten.

Hedvig løber til reolen og henter den.

HJALMAR

Tak! Sådan, ja. Med fløjten i hånd, og med jer to omkring mig – å!

Hedvig sætter sig ved bordet hos Gina; Hjalmar går frem og tilbage, sætter stærkt i og spiller en bøhmisk folkedans, men i et langsomt elegisk tempo og med følsomt foredrag.

HJALMAR afbryder melodien, rækker Gina den venstre hånd og siger bevæget

Lad det kun være trangt og tarveligt under vort tag, Gina. Det er dog hjemmet. Og det siger jeg: her er godt at være.

Han begynder atter at spille; straks efter banker det på gangdøren.

GINA rejser sig

Hys, Ekdal, – jeg tror der kommer nogen.

HJALMAR lægger fløjten i reolen

Se så igen!

Gina går hen og åbner døren.

GREGERS WERLE ude i gangen

Om forladelse –

GINA viger lidt tilbage

Å!

GREGERS

– er det ikke her, fotograf Ekdal bor?

GINA

Jo, det er.

HJALMAR går hen imod døren

Gregers! Er du der alligevel? Nå, så kom ind da.

GREGERS kommer ind

Jeg sa’ dig jo, at jeg vilde se op til dig.

HJALMAR

Men ikveld –? Er du gåt fra selskabet?

GREGERS

Både fra selskabet og fra familjehjemmet. – God aften, fru Ekdal. Jeg ved ikke, om De kan kende mig igen?

GINA

Å, jo; unge herr Werle er ikke så svær at kende igen.

GREGERS

Nej, jeg ligner jo min mor; og hende mindes De sagtens.

HJALMAR

Er du gåt fra huset, siger du?

GREGERS

Ja, jeg er flyttet hen på et hotel.

HJALMAR

Ja så. Nå, siden du er kommen, så ta’ af dig og slå dig ned.

GREGERS

Tak.

(trækker yderfrakken af. Han er nu omklædt, i en simpel grå klædesdragt af landligt snit)

HJALMAR

Her, i sofaen. Gør dig det mageligt.

Gregers sætter sig i sofaen, Hjalmar på en stol ved bordet.

GREGERS ser sig omkring

Så her er det altså du holder til, Hjalmar. Her bor du altså.

HJALMAR

Dette her er atelieret, som du vel ser –

GINA

Men her er nu rummeligere; og derfor så holder vi os helst her ude.

HJALMAR

Vi bode bedre før; men denne lejligheden har én stor fordel: her er sådanne prægtige ydre rum –

GINA

Og så har vi et værelse på den andre siden af gangen, som vi kan leje ud.

GREGERS til Hjalmar

Se, se, – du har logerende også.

HJALMAR

Nej, ikke endnu. Det går ikke så fort, ser du; man må være om sig.

(til Hedvig)

Men det var det øllet, du.

Hedvig nikker og går ud i køkkenet.

GREGERS

Det er altså din datter?

HJALMAR

Ja, det er Hedvig.

GREGERS

Og hun er jo eneste barn?

HJALMAR

Hun er det eneste, ja. Hun er vor højeste glæde i verden, og –

(sænker stemmen)

hun er også vor dybeste sorg, Gregers.

GREGERS

Hvad er det, du siger!

HJALMAR

Ja du; for der er al truende fare for, at hun kommer til at miste synet.

GREGERS

Blir blind!

HJALMAR

Ja. Endnu er bare de første tegn at spore; og det kan jo gå bra’ en tid endnu. Men lægen har varslet os. Det kommer ubønhørligt.

GREGERS

Dette her er jo en skrækkelig ulykke. Hvorledes har hun fåt det?

HJALMAR sukker

Arveligt, rimeligvis.

GREGERS studsende

Arveligt?

GINA

Ekdals mor havde også svagt syn.

HJALMAR

Ja, det siger far; jeg kan jo ikke huske hende.

GREGERS

Stakkers barn. Og hvorledes tar hun det?

HJALMAR

Å du kan da tænke, vi nænner ikke at sige hende sligt. Hun aner ingen fare. Glad og sorgløs og kviddrende som en liden fugl flagrer hun ind i livets evige nat.

(overvældet)

Å, det er så knusende svært for mig, Gregers.

Hedvig bringer et bræt med øl og glasse, som hun sætter på bordet.

HJALMAR stryger hende over hodet

Tak, tak, Hedvig.

Hedvig lægger armen om hans hals og hvisker ham i øret.

HJALMAR

Nej. Ikke smørrebrød nu.

(ser hen)

Ja, kanske Gregers tar et stykke?

GREGERS afværgende

Nej, nej tak.

HJALMAR fremdeles vemodig

Nå, du kan jo sætte lidt ind alligevel. Skulde du ha’ en skalk, så var det bra’. Og så la’ det være tilstrækkelig smør på, du.

Hedvig nikker fornøjet og går ud i køkkenet igen.

GREGERS som har fulgt hende med øjnene

Hun ser da ellers nok så frisk og sund ud, synes jeg.

GINA

Ja, ellers mankerer hun, gud ske lov, ingen tingen.

GREGERS

Hun kommer visst til at ligne Dem med tiden, fru Ekdal. Hvor gammel kan hun nu være?

GINA

Hedvig er nu snart akkurat fjorten år; hun har jebursdag i overmorgen.

GREGERS

Temmelig stor for sin alder da.

GINA

Ja, hun er skudt svært op i det sidste året.

GREGERS

På dem, som vokser op, ser en bedst, hvor gammel en selv blir. – Hvor længe er det nu De har været gift?

GINA

Nu har vi været gift i –; jaha, snart i femten år.

GREGERS

Nej, tænk, er det så længe!

GINA blir opmærksom; ser på ham

Ja det er det da rigtignok.

HJALMAR

Ja visst er det så. Femten år på nogen få måneder nær.

(slår over)

Det må ha’ været lange år for dig der oppe på værket, det, Gregers.

GREGERS

De var lange så længe jeg leved dem; – nu bagefter ved jeg næsten ikke, hvor den tiden er ble’t af.

Gamle Ekdal kommer fra sit værelse, uden piben, men med sin gammeldagse uniformshue på hodet; hans gang er lidt ustø.

EKDAL

Se så, du, Hjalmar, nu kan vi sætte os og snakke om dette her – hm. Hvad var det nu for noget?

HJALMAR går imod ham

Far, her er nogen. Gregers Werle –. Jeg ved ikke, om du kan huske ham.

EKDAL ser på Gregers, som har rejst sig

Werle? Er det sønnen, det? Hvad er det, han vil mig?

HJALMAR

Ingen ting; det er til mig, han kommer.

EKDAL

Nå, så der er ikke noget på færde?

HJALMAR

Nej visst ikke, nej.

EKDAL svinger med armene

Ikke for det, ser du; jeg er ikke ræd, men –

GREGERS går hen til ham

Jeg vilde bare hilse Dem fra de gamle jagttomterne, løjtnant Ekdal.

EKDAL

Jagttomterne?

GREGERS

Ja, deroppe rundt omkring Højdalsværket.

EKDAL

Nå, der oppe. Ja, der var jeg godt kendt før i tiden.

GREGERS

Den gang var De slig en vældig jæger.

EKDAL

Var så, ja. Kan nok være, det. De ser på munduren. Jeg spør ikke nogen om lov til at bære den her inde. Bare jeg ikke går i gaderne med den, så –

Hedvig bringer en tallerken smørrebrød, som hun sætter på bordet.

HJALMAR

Sæt dig nu, far, og få dig et glas øl. Vær så god, Gregers.

Ekdal mumler og stavrer hen til sofaen. Gregers sætter sig på stolen nærmest ved ham, Hjalmar på den anden side af Gregers. Gina sidder lidt fra bordet og syr; Hedvig står hos sin far.

GREGERS

Kan De mindes det, løjtnant Ekdal, når Hjalmar og jeg var oppe og besøgte Dem om sommeren og i juletiden?

EKDAL

Var De? Nej, nej, nej, det sanser jeg ikke. Men tør nok sige, jeg har været en glup jæger, jeg. Bjørn har jeg også skudt. Har skudt hele ni.

GREGERS ser deltagende på ham

Og nu jager De aldrig mere.

EKDAL

Å, skal ikke sige det, far. Jager nok en gang iblandt. Ja, ikke på den måden, da. For skogen, ser De, – skogen, skogen –!

(drikker)

Står skogen bra’ deroppe nu?

GREGERS

Ikke så gild som i Deres tid. Den er hugget svært ud.

EKDAL

Hugget ud?

(sagtere og ligesom ræd)

Det er farlig gerning, det. Det dra’r efter sig. Der er hævn i skogen.

HJALMAR fylder i hans glas

Vær så god; lidt til, far.

GREGERS

Hvorledes kan en mand som De, – slig en friluftsmand, – leve midt i en kvalm by, her inde mellem fire vægge?

EKDAL ler småt og skotter til Hjalmar

Å, her er ikke så ilde her. Slet ikke så ilde.

GREGERS

Men alt det, som Deres sind er vokset sammen med? Denne svale strygende luftningen, dette fri livet i skog og på vidder, mellem dyr og fugl –?

EKDAL smiler

Hjalmar, skal vi vise ham det?

HJALMAR hurtig og lidt forlegen

Å nej, nej, far; ikke i aften.

GREGERS

Hvad vil han vise mig?

HJALMAR

Å, det er bare noget sådant –; du kan få se det en anden gang.

GREGERS fortsætter til den gamle

Ja, det var det, jeg mente, løjtnant Ekdal, at nu skulde De følge med mig opover til værket; for jeg rejser visst snart igen. De kunde sagtens få noget skriveri deroppe også. Og her har De jo ingen verdens ting, som kan hygge Dem og kvikke Dem op.

EKDAL stirrer forbauset på ham

Har jeg ingen verdens ting, som –!

GREGERS

Ja, De har Hjalmar; men han har jo sine igen. Og en mand som De, der altid har kendt sig så dragen til det, som frit og vildt er –

EKDAL slår i bordet

Hjalmar, nu skal han se det!

HJALMAR

Nej men, far, er nu det værdt? Det er jo mørkt –

EKDAL

Snak; det er jo månelyst.

(rejser sig)

Han skal se det, siger jeg. Lad mig slippe frem. Kom så og hjælp mig, Hjalmar!

HEDVIG

Å ja, gør det, far!

HJALMAR rejser sig

Ja – ja da.

GREGERS til Gina

Hvad er det for noget?

GINA

Å, De må såmænd ikke tro, det er noget videre rart.

Ekdal og Hjalmar er gåt hen til bagvæggen og skyder hver sin halvdør til siden; Hedvig hjælper den gamle; Gregers blir stående ved sofaen; Gina sidder uforstyrret og syr. Gennem døråbningen ses et stort, langstrakt, uregelmæssigt loftsrum med krinkelkroge og et par fritstående skorstenspiber. Der er tag-glugger, hvorigennem et klart månelys falder ind over enkelte dele af det store rum; andre ligger i dyb skygge.

EKDAL til Gregers

Må gerne komme helt hen, De.

GREGERS går hen til dem

Hvad er det så egentlig?

EKDAL

De kan jo se efter. Hm.

HJALMAR noget forlegen

Dette her hører far til, skønner du.

GREGERS ved døren, ser ind i loftsrummet

De holder jo høns, løjtnant Ekdal!

EKDAL

Skulde mene det, at vi holder høns. De er fløjet op nu. Men De skulde bare se de høns ved dagsens lys, De!

HEDVIG

Og så er der –

EKDAL

Hys – hys; ikke sig noget endnu.

GREGERS

Og duer har De også, ser jeg.

EKDAL

Å jo; kunde nok være, det, at vi har duer! De har rugekasserne sine der oppe under tagskægget, de; for duerne vil helst ligge højt, kan De skønne.

HJALMAR

Det er ikke almindelige duer alle sammen.

EKDAL

Almindelige! Nej, skulde da vel tro det! Vi har tumlere; og et par kropduer har vi også. Men kom så her! Kan De se den bingen der borte ved væggen?

GREGERS

Ja; hvad bruger De den til?

EKDAL

Der ligger kaninerne om natten, far.

GREGERS

Nå; så De har kaniner også?

EKDAL

Ja, De kan da vel for fanden tænke, at vi har kaniner! Han spør, om vi har kaniner, du Hjalmar! Hm! Men nu kommer det rigtige, ser De! Nu kommer det! Flyt dig, Hedvig. Stil Dem her; så ja; og se så der ned. – Ser De ikke der en kurv med strå i?

GREGERS

Jo. Og jeg ser, der ligger en fugl i kurven.

EKDAL

Hm – «en fugl» –

GREGERS

Er det ikke en and?

EKDAL stødt

Jo, begribeligvis er det en and.

HJALMAR

Men hvad slags and, tror du?

HEDVIG

Det er ikke nogen simpel and –

EKDAL

Hys!

GREGERS

Og en tyrkisk and er det heller ikke.

EKDAL

Nej, herr – Werle; det er ikke nogen tyrkisk and; for det er en vildand.

GREGERS

Nej, er det virkelig? En vild and?

EKDAL

Jaha, det er det. Den «fuglen», som De sa’, – det er vildanden, det. Det er vor vildand, far.

HEDVIG

Min vildand. For jeg ejer den.

GREGERS

Og den kan leve her oppe på loftet? Og trives her?

EKDAL

De kan da vel forstå, at hun har et traug med vand til at plaske i.

HJALMAR

Friskt vand hver anden dag.

GINA vender sig mod Hjalmar

Men, snille Ekdal, nu blir her så isende koldt, du.

EKDAL

Hm, lad os så lukke da. Er ikke værdt vi forstyrrer dem i natteroen heller. Ta’ i, du Hedvig.

Hjalmar og Hedvig skyver loftsdøren sammen.

EKDAL

En anden gang kan De få se hende rigtig.

(sætter sig i lænestolen ved ovnen)

Å, de er svært mærkværdige, de vildænderne, kan De tro.

GREGERS

Men hvorledes fik De fanget den, løjtnant Ekdal?

EKDAL

Har ikke fanget den, jeg. Der er en viss mand her i byen, som vi kan takke for den.

GREGERS studser lidt

Den mand skulde da vel aldrig være min far?

EKDAL

Jo så sandelig. Akkurat Deres far. Hm.

HJALMAR

Det var da løjerligt, at du kunde gætte det, Gregers.

GREGERS

Du fortalte jo før, at du skyldte far så mangt og mangfoldigt; og så tænkte jeg som så –

GINA

Men vi har da ikke fåt anden af grossereren selv –

EKDAL

Det er Håken Werle vi kan takke for hende lige godt, Gina.

(til Gregers)

Han var ude i båd, skønner De; og så skød han på hende. Men han ser nu så kleint, far Deres. Hm; så blev hun bare skamskudt.

GREGERS

Nå så; hun fik sig et par haggel i kroppen.

HJALMAR

Ja, hun fik sådan en to–tre stykker.

HEDVIG

Hun fik det under vingen, og så kunde hun ikke flyve.

GREGERS

Nå, så dukked hun vel til bunds da?

EKDAL søvnig, med tykt mæle

Kan vide det. Gør altid så vildænderne. Stikker til bunds – så dybt de kan vinde, far; – bider sig fast i tang og i tarre – og i alt det fandenskab, som dernede find’s. Og så kommer de aldrig op igen.

GREGERS

Men, løjtnant Ekdal, Deres vildand kom da op igen.

EKDAL

Han havde slig en urimelig glup hund, Deres far. – Og den hunden – den dukked efter og hented anden op igen.

GREGERS vendt til Hjalmar

Og så fik I den her?

HJALMAR

Ikke straks; først kom den hjem til din far; men der vilde den ikke trives; og så fik Pettersen besked, at han skulde gøre ende på den –

EKDAL halvt i søvne

Hm – ja, Pettersen – den torsken –

HJALMAR taler sagtere

På den måden var det, at vi fik den, ser du; for far kender noget til Pettersen; og da han hørte dette her med vildanden, så maged han det så, at han fik den overladt.

GREGERS

Og der inde på loftet trives den nu så inderlig vel.

HJALMAR

Ja, så utrolig vel, du. Den er ble’t fed. Nå, den har jo nu også været så længe der inde, at den har glemt det rigtige vilde liv; og det er bare det, som det kommer an på.

GREGERS

Du har visst ret i det, Hjalmar. Lad den bare aldrig få se himmel og hav –. Men jeg tør nok ikke bli’ længer; for jeg tror, din far sover.

HJALMAR

Å, for den sags skyld –

GREGERS

Men, det er sandt, – du sa’, du havde et værelse at leje ud, – et ledigt værelse?

HJALMAR

Ja vel; hvad så? Ved du kanske nogen –?

GREGERS

Kan jeg få det værelset?

HJALMAR

Du?

GINA

Nej men De, herr Werle –

GREGERS

Kan jeg få værelset? Så flytter jeg ind straks imorgen tidlig.

HJALMAR

Ja, med den største fornøjelse –

GINA

Nej men, herr Werle, det er slettes ikke noget værelse for Dem, det.

HJALMAR

Men, Gina, hvor kan du da sige det?

GINA

Jo, for det værelset er hverken stort nok eller lyst nok, og –

GREGERS

Det kommer det ikke så nøje an på, fru Ekdal.

HJALMAR

Jeg synes såmænd det er et ganske pent værelse; og slet ikke så ilde møbleret heller.

GINA

Men husk på de to, som bor nedenunder.

GREGERS

Hvad er det for to?

GINA

Å, det er en, som har været huslærer –

HJALMAR

Det er en kandidat Molvik.

GINA

– og så er det en dokter, som heder Relling.

GREGERS

Relling? Ham kender jeg lidt til; han praktiserte en tid oppe i Højdal.

GINA

Det er rigtig et par vidtløftige mandspersoner. De er så tidt udesvævendes om aftningerne; og så kommer de svært sent hjem om nætterne, og da er de ikke altid så –

GREGERS

Sligt vænner en sig snart til. Jeg håber, det skal gå med mig som med vildanden –

GINA

Hm, jeg synes nok De skulde sove på det først alligevel.

GREGERS

De vil nok svært nødig ha’ mig ind i huset, fru Ekdal.

GINA

Nej kors; hvor kan De da tro det?

HJALMAR

Jo, dette her er virkelig besynderlig af dig, Gina.

(til Gregers)

Men sig mig, tænker du altså at bli’ her i byen for det første?

GREGERS tar sin overfrakke på

Ja, nu tænker jeg at bli’ her.

HJALMAR

Men ikke hjemme hos din far? Hvad agter du da at ta’ dig til?

GREGERS

Ja, vidste jeg bare det, du – da var jeg ikke så ilde faren endda. Men når en har det kors på sig, at hede Gregers –. «Gregers» – og så «Werle» bagefter; har du hørt noget så fælt, du?

HJALMAR

Å, det synes jeg slet ikke.

GREGERS

Huf! Isch! Jeg kunde ha’ lyst til at spytte på den fyren, som heder sligt noget. Men når en nu engang har det kors på sig at være Gregers – Werle her i verden, således som jeg er det –

HJALMAR ler

Ha-ha, hvis du ikke var Gregers Werle, hvad vilde du så være for noget?

GREGERS

Kunde jeg vælge, så vilde jeg aller helst være en flink hund.

GINA

En hund!

HEDVIG uvilkårligt

Å nej da!

GREGERS

Ja, en rigtig urimelig flink hund; en slig en, som går til bunds efter vildænder, når de dukker under og bider sig fast i tang og tarre nede i mudderet.

HJALMAR

Nej, ved du hvad, Gregers, – dette her skønner jeg ikke et ord af.

GREGERS

Å nej, der er sagtens ikke rar mening i det heller. Men imorgen tidlig altså – så flytter jeg ind.

(til Gina)

De skal ikke få noget bryderi af mig; for jeg gør al ting selv.

(til Hjalmar)

Resten snakker vi om imorgen. – Godnat, fru Ekdal.

(nikker til Hedvig)

Godnat!

GINA

Godnat, herr Werle.

HEDVIG

Godnat.

HJALMAR som har tændt et lys

Bi lidt; jeg må lyse dig; der er visst mørkt på trapperne.

Gregers og Hjalmar går ud gennem gangdøren.

GINA ser hen for sig, med sytøjet i fanget

Var ikke det en underlig snak, at han gerne vilde være en hund?

HEDVIG

Jeg skal sige dig en ting, mor, – jeg tror, at han mente noget andet med det.

GINA

Hvad skulde det være for noget?

HEDVIG

Nej, jeg ved ikke; men det var ligesom han mente noget andet, end det han sa’ – hele tiden.

GINA

Tror du det? Ja underlig var det.

HJALMAR kommer tilbage

Lampen brændte endnu.

(slukker lyset og sætter det fra sig)

Ah, endelig kan man da få sig en bid mad i livet.

(begynder at spise smørrebrød)

Nå, ser du det, Gina, – når man bare er om sig, så –

GINA

Hvorledes om sig?

HJALMAR

Ja, for det var da heldigt alligevel, at vi endelig fik det værelset lejet bort en gang. Og så, tænk, – til et menneske som Gregers, – en gammel god ven.

GINA

Ja, jeg ved ikke, hvad jeg skal sige, jeg.

HEDVIG

Å mor, du skal se, det blir så morsomt!

HJALMAR

Du er da også besynderlig. Før var du så forhippet på at få lejet ud; og nu liker du det ikke.

GINA

Jo, Ekdal; hvis det bare havde været til en anden en, så –. Men hvad tror du, grossereren vil sige?

HJALMAR

Gamle Werle? Det rager da ikke ham.

GINA

Men du kan da vel skønne, at der er kommet noget på tvers imellem dem igen, siden den unge flytter ud af huset. Du ved jo, hvorledes de to har det med hinanden.

HJALMAR

Ja, det kan gerne være, men –

GINA

Og nu kanske grossereren tror, det er dig, som har ståt bag ved –

HJALMAR

Så lad ham tro det længe nok! Grosserer Werle har gjort overmåde meget for mig; gud bevar’s, – det erkender jeg. Men derfor kan jeg da ikke til evig tid gøre mig afhængig af ham.

GINA

Men, snille Ekdal, det kan komme til at gå ud over gamle-far; kanske mister han nu den stakkers lille fortjenesten, han har hos Gråberg.

HJALMAR

Jeg havde nær sagt: gid det var så vel! Er det ikke noget ydmygende for en mand, som jeg, at se sin gråhærdede far gå som et skumpelskud? Men nu kommer snart tidens fylde, tænker jeg.

(tar et nyt stykke smørrebrød)

Har jeg så sandt en opgave i livet, så skal jeg også udføre den!

HEDVIG

Å ja far! Gør det!

GINA

Hys; væk ham bare ikke!

HJALMAR sagtere

Jeg skal udføre den, siger jeg. Der skal nok engang komme den dag, da –. Og derfor er det godt, vi fik værelset lejet ud; for så er jeg mere uafhængig stillet. Og det må den mand være, som har en opgave i livet.

(henne ved lænestolen, bevæget)

Stakkers gamle hvidhårede far. – Lid på din Hjalmar, du. – Han har brede skuldre, han; – kraftfulde skuldre i al fald. – Du skal nok en vakker dag vågne op og –.

(til Gina)

Tror du det kanske ikke?

GINA rejser sig

Jo visst gør jeg så; men lad os først se at få ham til køjs.

HJALMAR

Ja, lad os det.

De tar varligt fat på den gamle.

TREDJE AKT

Hjalmar Ekdals atelier. Det er morgen; dagslyset falder ind gennem det store vindu i skråtaget; forhænget er fratrukket.

Hjalmar sidder ved bordet beskæftiget med at retouchere et fotografi; flere andre billeder ligger foran ham. Lidt efter kommer Gina i hat og kåbe ind gennem gangdøren; hun har en lågkurv på armen.

HJALMAR

Er du alt der igen, Gina?

GINA

Å ja, en får nok rappe sig.

(sætter kurven på en stol og tar tøjet af)

HJALMAR

Så du indom til Gregers?

GINA

Jaha, jeg gjorde det. Det ser rigtig vakkert ud derinde; han har fåt det svært pent hos sig med det samme han kommer.

HJALMAR

Nå da?

GINA

Jo, han vilde jo hjælpe sig selv, sa’ han. Så skulde han nu lægge i ovnen også; og så har han skruet spjeldet for, så hele værelset er ble’t fuldt af røg. Uf, der var en stank, slig at –

HJALMAR

Å nej da.

GINA

Men så kommer det bedste; for så skal han nu slukke, og så slår han alt vaskevandet ind i ovnen, så gulvet driver over af det værste svineri.

HJALMAR

Det var da kedeligt.

GINA

Jeg har nu fåt portkonen op til at skure efter ham, den grisen; men der blir ikke værendes der inde før i eftermiddag.

HJALMAR

Hvor har han så gjort af sig imens?

GINA

Han gik ud lidt, sa’ han.

HJALMAR

Jeg var også inde hos ham et øjeblik – efter du var gåt.

GINA

Jeg hørte det. Du har jo bedt ham ind til frokost.

HJALMAR

Bare sådan en liden smule formiddagsfrokost, forstår du. Det er jo første dagen –; vi kan ikke godt undgå det. Du har vel altid noget i huset.

GINA

Jeg får jo se at finde lidt.

HJALMAR

Men lad det endelig ikke bli’ for knapt. For Relling og Molvik kommer nok også herop, tror jeg. Jeg traf just Relling på trappen, ser du, og så måtte jeg jo –

GINA

Nå, skal vi ha’ de to også?

HJALMAR

Herre gud, – et par stykker mere eller mindre; det gør da hverken fra eller til.

GAMLE EKDAL åbner sin dør og ser ind

Hør her, du Hjalmar –

(bemærker Gina)

Nå så.

GINA

Er det noget, som bedstefar vil ha’?

EKDAL

Å nej; det kan være det samme. Hm!

(går ind igen)

GINA tar kurven

Pas endelig godt på ham, så han ikke går ud.

HJALMAR

Ja, ja, det skal jeg nok. – Hør du, Gina; lidt sildesalat vilde være svært bra’; for Relling og Molvik har nok været ude på rangel inat.

GINA

Bare de ikke kommer for snart over mig, så –

HJALMAR

Nej visst ikke; gi’ du dig tid.

GINA

Ja ja da; og så kan jo du få arbejde lidt imens.

HJALMAR

Jeg sidder jo og arbejder! Jeg arbejder jo alt, hvad jeg årker!

GINA

For så har du det fra hånden, ser du.

Hun går med kurven ud i køkkenet.

Hjalmar sidder en stund og pensler på fotografiet; det går trægt og med ulyst.

EKDAL kikker ind, ser rundt om i atelieret og siger dæmpet

Har du det travlt, du?

HJALMAR

Ja, jeg sidder jo her og stræver med disse billederne –

EKDAL

Ja ja, gud bevar’s, – når du har det så travlt, så –. Hm!

(går ind igen; døren blir stående åben)

HJALMAR fortsætter en stund i taushed; derpå lægger han penselen fra sig og går hen til døren

Har du det travlt, far?

EKDAL brummer indenfor

Når du har det travlt, så har jeg det også travlt. Hm!

HJALMAR

Ja ja da.

(går til sit arbejde igen)

EKDAL lidt efter, kommer atter frem i døren

Hm; ser du, Hjalmar, så svært travlt har jeg det jo ikke.

HJALMAR

Jeg synes du sad og skrev.

EKDAL

For fanden, kan ikke han, Gråberg, vente en dags tid eller to? Det står da ikke om livet, ved jeg.

HJALMAR

Nej; og du er da ikke nogen træl heller.

EKDAL

Og så var det dette her andet derinde –

HJALMAR

Ja, det var just det. Vil du kanske derind? Skal jeg lukke op for dig?

EKDAL

Vilde rigtig ikke være af vejen.

HJALMAR rejser sig

For så havde vi det fra hånden.

EKDAL

Just så, ja. Skal jo være færdig til imorgen tidlig. For det er jo imorgen? Hm?

HJALMAR

Ja visst er det imorgen.

Hjalmar og Ekdal skyver hver sin halvdør til side. Morgensolen skinner derind gennem taggluggerne; nogle duer flyver frem og tilbage, andre går og kurrer på stilladserne; hønsene kagler en gang imellem længere inde på loftet.

HJALMAR

Nå, så får du gå ivej da, far.

EKDAL går indenfor

Kommer ikke du med?

HJALMAR

Jo, ved du hvad, – jeg tror næsten –

(ser Gina i køkkendøren)

Jeg? Nej, jeg har ikke tid; jeg må arbejde. – Men så var det mekanismen –

Han trækker i en snor; indefra glider ned et forhæng, hvis nedre del består af en stribe gammel sejldug, resten, oventil, af et stykke udspændt fiskegarn. Loftsgulvet er således ikke længer synligt.

HJALMAR går hen til bordet

Se så; nu kan jeg da vel få sidde i fred en stund.

GINA

Skulde han nu der ind og grassere igen?

HJALMAR

Var det kanske bedre, om han havde rendt ned til madam Eriksen?

(sætter sig)

Er det noget, du vil? Du sa’ jo –

GINA

Jeg vilde bare spørge, om du tror, vi kan dække frokostbordet her?

HJALMAR

Ja, her har da vel ikke meldt sig nogen så tidlig?

GINA

Nej, jeg venter ikke andre end de to kæresterne, som skal sidde sammen.

HJALMAR

Fanden, at ikke de kunde sidde sammen en anden dag!

GINA

Nej, snille Ekdal, dem har jeg bestilt til efter middag, når du sover.

HJALMAR

Nå, så er det jo bra’. Ja, så spiser vi her.

GINA

Ja ja da; men det haster ikke med at dække endnu; du kan godt bruge bordet en stund til.

HJALMAR

Å jeg synes, du ser, jeg sidder her og bruger bordet alt det jeg kan!

GINA

For så er du fri siden, ser du.

(går ud i køkkenet igen)

Kort ophold.

EKDAL i loftsdøren, indenfor garnet

Hjalmar!

HJALMAR

Nå?

EKDAL

Er ræd, vi kommer til at flytte vandtrauget lige vel.

HJALMAR

Ja, det er jo det, jeg har sagt hele tiden.

EKDAL

Hm-hm-hm.

(går fra døren igen)

Hjalmar arbejder lidt, skotter mod loftet og rejser sig halvt.

Hedvig kommer ind fra køkkenet.

HJALMAR sætter sig hurtig ned igen

Hvad er det du vil?

HEDVIG

Jeg vilde bare ind til dig, far.

HJALMAR lidt efter

Jeg synes, du går sådan og snuser omkring. Skal du passe på kanske?

HEDVIG

Nej slet ikke det.

HJALMAR

Hvad tar mor sig til derude nu?

HEDVIG

Å, mor står midt oppe i sildesalaten, hun.

(går hen til bordet)

Er det ikke en liden ting, som jeg kunde hjælpe dig med, far?

HJALMAR

Å nej. Det er bedst, jeg bli’r alene om det alt sammen, – så længe kræfterne slår til. – Det har ingen nød, Hedvig; når bare din far må få beholde sin helse, så –

HEDVIG

Å nej, far; nu skal du ikke snakke så stygt.

Hun går lidt omkring, standser ved døråbningen og ser ind i loftsrummet.

HJALMAR

Hvad er det, han tar sig for, du?

HEDVIG

Det skal visst bli’ en ny vej op til vandtrauget.

HJALMAR

Aldrig i verden klarer han det på egen hånd! Og så skal jeg være fordømt til at sidde her –!

HEDVIG går hen til ham

Lad mig få penselen, far; jeg kan nok.

HJALMAR

Å snak; du bare fordærver øjnene med det.

HEDVIG

Langt ifra. Kom her med penselen.

HJALMAR rejser sig

Ja, det vilde jo ikke vare mere end et minut eller to.

HEDVIG

Pyt, hvad skulde det så gøre?

(tar penselen)

Se så.

(sætter sig)

Og her har jeg et at se efter.

HJALMAR

Men ikke fordærv øjnene! Hører du det? Jeg vil ikke ha’ noget ansvar; du må selv ta’ ansvaret på dig, – det siger jeg dig.

HEDVIG retoucherer

Ja ja, det skal jeg nok.

HJALMAR

Du er svært flink, Hedvig. Bare et par minutter, forstår du.

Han smyger sig gennem kanten af forhænget ind på loftet. Hedvig sidder ved sit arbejde. Hjalmar og Ekdal høres at disputere derinde.

HJALMAR kommer frem indenfor garnet

Hedvig, å ræk mig den knibetangen, som ligger på hylden. Og så hugjernet, du.

(vender sig indover)

Jo, nu skal du bare se, far. Lad mig da først få lov til at vise dig, hvorledes jeg mener det!

Hedvig har hentet det forlangte værktøj fra reolen og stikker det ind til ham.

HJALMAR

Så tak. Jo, det var nok godt, jeg kom, du.

(går fra døråbningen; de snedkrer og passiarer derinde)

Hedvig blir stående og ser på dem. En stund efter banker det på gangdøren; hun lægger ikke mærke til det.

GREGERS WERLE barhodet og uden overtøj, kommer ind og standser lidt ved døren

Hm –!

HEDVIG vender sig og går imod ham

God morgen. Vær så god, kom nærmere.

GREGERS

Tak.

(ser mod loftet)

De lader til at ha’ arbejdsfolk i huset.

HEDVIG

Nej, det er bare far og bedstefar. Nu skal jeg sige til.

GREGERS

Nej, nej, gør ikke det; jeg vil heller vente lidt.

(sætter sig i sofaen)

HEDVIG

Her er så uryddigt –

(vil ta’ fotografierne bort)

GREGERS

Å lad bare ligge. Er det billeder, som skal gøres i stand?

HEDVIG

Ja, det er lidt, jeg skulde hjælpe far med.

GREGERS

Lad endelig ikke mig forstyrre Dem.

HEDVIG

Å nej.

Hun flytter sagerne hen til sig og sætter sig til at arbejde; Gregers ser imens på hende i taushed.

GREGERS

Har vildanden sovet godt i nat?

HEDVIG

Jo tak, jeg tror visst det.

GREGERS vendt mod loftsrummet

Ved dagslys ser det ganske anderledes ud end igår i måneskin.

HEDVIG

Ja, det kan være så svært forskelligt. Om morgenen ser det anderledes ud end om eftermiddagen; og når det regner, ser det anderledes ud, end når det er godt vejr.

GREGERS

Har De lagt mærke til det?

HEDVIG

Ja, for det ser en jo.

GREGERS

Holder De også gerne til der inde hos vildanden?

HEDVIG

Ja, når det lar sig gøre, så –

GREGERS

Men De har sagtens ikke så megen fritid; De går vel på skolen.

HEDVIG

Nej, ikke nu længer; for far er ræd, jeg skal fordærve øjnene.

GREGERS

Nå, så læser han altså selv med Dem.

HEDVIG

Far har lovet, at han vilde læse med mig; men han har ikke fåt tid til det endnu.

GREGERS

Men er der da ikke nogen anden, som hjælper Dem lidt?

HEDVIG

Jo, det er kandidat Molvik; men han er ikke altid slig, rigtig – sådan –

GREGERS

Er han fuld da?

HEDVIG

Han er visst det.

GREGERS

Nå, så har De jo tid til noget af hvert. Og der inde, der er det vel som en verden for sig selv, der, – kan jeg tænke?

HEDVIG

Så rent for sig selv. Og så er der så mange underlige ting.

GREGERS

Så?

HEDVIG

Ja, der er store skabe med bøger i; og i mange af de bøgerne er der billeder.

GREGERS

Aha!

HEDVIG

Og så er der et gammelt skatol med skuffer og klaffer i, og et stort ur med figurer, som er til at komme frem. Men det uret går ikke længer.

GREGERS

Tiden er altså gåt istå derinde – hos vildanden.

HEDVIG

Ja. Og så er der gamle farveskrin og sligt noget; og så alle bøgerne.

GREGERS

Og de bøgerne læser De vel i?

HEDVIG

Å ja, når jeg kan komme til. Men de fleste er på engelsk; og det skønner jeg ikke. Men så ser jeg på billederne. – Der er en svært stor bog, som heder «Harrysons History of London»; den er visst 100 år gammel; og den er der så umådelig mange billeder i. Foran står afbildet døden med et timeglas, og en jomfru. Det synes jeg er fælt. Men så er der alle de andre billederne med kirker og slotte og gader og store skibe, som sejler på havet.

GREGERS

Men sig mig, hvor har De fåt alle de rare sagerne fra?

HEDVIG

Å her har engang bodd en gammel sjøkaptejn, og han har ført dem hjem. De kaldte ham «den flyvendes Hollænderen». Og det er underligt; for det var ikke nogen Hollænder.

GREGERS

Ikke det?

HEDVIG

Nej. Men så blev han borte tilsidst; og så er alt det ble’t stående efter ham.

GREGERS

Hør, sig mig nu, – når De sidder der inde og ser på billeder, får De så ikke lyst til at komme ud og se på den store rigtige verden selv?

HEDVIG

Nej da! Jeg vil altid bli’ her hjemme og hjælpe far og mor.

GREGERS

Med at gøre fotografier istand?

HEDVIG

Nej, ikke med det alene. Aller helst vilde jeg lære at gravere slige billeder, som de, der står i de engelske bøgerne.

GREGERS

Hm; hvad siger Deres far til det?

HEDVIG

Jeg tror ikke far liker det; for far er så underlig i sligt. Tænk, han snakker om, at jeg skal lære kurvfletning og stråfletning! Men det synes jeg da ikke kan være noget.

GREGERS

Å nej, det synes ikke jeg heller.

HEDVIG

Men far har jo ret i det, at havde jeg lært at flette kurve, så kunde jeg nu ha’ gjort den nye kurven til vildanden.

GREGERS

Det kunde De, ja; og De var jo også nærmest til det.

HEDVIG

Ja; for det er min vildand.

GREGERS

Ja, det er jo det.

HEDVIG

Jaha; jeg ejer den. Men far og bedstefar får lånt den så tidt de vil.

GREGERS

Så; hvad bruger de den da til?

HEDVIG

Å, de steller med den og bygger for den, og sådant noget.

GREGERS

Kan tænke det; for vildanden er vel den aller fornemste der inde.

HEDVIG

Ja det er hun da; for det er jo en rigtig, vild fugl. Og så er det så synd i hende; hun har ingen at holde sig til, hun, stakker.

GREGERS

Har ingen familje ligesom kaninerne. –

HEDVIG

Nej. Hønsene har jo også så mange, som de har været kyllinger sammen med; men hun er kommen så rent bort fra alle sine, hun. Og så er det jo alt det svært forunderlige ved vildanden. Der er ingen, som kender hende; og ingen, som ved, hvor hun er fra heller.

GREGERS

Og så har hun været på havsens bund.

HEDVIG ser flygtig hen på ham, undertrykker et smil og spør

Hvorfor siger De havsens bund?

GREGERS

Hvad skulde jeg ellers sige?

HEDVIG

De kunde sige havets bund – eller havbunden.

GREGERS

Å, kan jeg ikke lige så godt sige havsens bund?

HEDVIG

Jo; men for mig høres det så underligt, når andre mennesker siger havsens bund.

GREGERS

Hvorfor det da? Sig mig hvorfor.

HEDVIG

Nej, jeg vil ikke; for det er noget så dumt.

GREGERS

Å nej visst ikke. Sig mig nu, hvorfor De smilte.

HEDVIG

Det er fordi, at altid, når jeg sådan med én gang – i en fart – kommer til at huske på det der inde, så synes jeg altid, at hele rummet og alt sammen heder «havsens bund». – Men det er jo så dumt.

GREGERS

Det skal De slet ikke sige.

HEDVIG

Jo, for det er jo bare et loft.

GREGERS ser fast på hende

Er De så viss på det?

HEDVIG forbauset

At det er et loft!

GREGERS

Ja, ved De det så sikkert?

Hedvig tier og ser på ham med åben mund.

Gina kommer med dækketøj fra køkkenet.

GREGERS rejser sig

Jeg er nok kommet for tidlig over Dem.

GINA

Å et steds må De jo være; og nu er det snart færdig også. Ryd af bordet, Hedvig.

Hedvig rydder op; hun og Gina dækker under det følgende. Gregers sætter sig i lænestolen og blader i et album.

GREGERS

Jeg hører, De kan retouchere, fru Ekdal.

GINA med et sideblik

Jaha, jeg kan det.

GREGERS

Det traf sig da rigtig heldigt.

GINA

Hvorledes heldig?

GREGERS

Siden Ekdal blev fotograf, mener jeg.

HEDVIG

Mor kan også fotografere.

GINA

Å ja, jeg har nok fåt lære mig til den kunsten.

GREGERS

Så er det kanske Dem, som driver forretningen?

GINA

Ja, når ikke Ekdal har tid selv, så –

GREGERS

Han er sagtens så opta’t af sin gamle far, han, kan jeg tænke.

GINA

Ja, og så er det da ikke noget for en slig mand, som Ekdal, at gå her og ta’ potrætter af kreti og preti.

GREGERS

Det synes jeg også; men når han nu engang er slåt ind på den vejen, så –

GINA

Herr Werle kan da vel tænke sig det, at Ekdal ikke er som en af de almindelige fotograferne.

GREGERS

Nå så alligevel! Men –?

Et skud fyres af inde på loftet.

GREGERS farer op

Hvad er det!

GINA

Uf, nu skyder de igen!

GREGERS

Skyder de også?

HEDVIG

De går på jagt.

GREGERS

Hvad for noget!

(henne ved loftsdøren)

Går du på jagt, Hjalmar?

HJALMAR indenfor garnet

Er du kommen? Det vidste jeg ikke af; jeg var så opta’t –.

(til Hedvig)

Og du, som ikke siger os til!

(kommer ind i atelieret)

GREGERS

Går du og skyder inde på loftet?

HJALMAR viser en dobbeltløbet pistol

Å, det er bare med denne her.

GINA

Ja, du og gamle-far kommer nok engang til at gøre en ulykke med den pigstolen.

HJALMAR ærgerlig

Jeg tror, jeg har sagt, at et sådant skydevåben heder en pistol.

GINA

Å, det er da ikke stort bedre, det, synes jeg.

GREGERS

Så du er altså ble’t jæger, du også, Hjalmar?

HJALMAR

Bare lidt kaninjagt en gang imellem. Det er mest for fars skyld, kan du skønne.

GINA

Mandfolk er nu så underlige, de; de skal altid ha’ noget at dividere sig med.

HJALMAR arrig

Ja rigtig, ja; vi skal altid ha’ noget at divertere os med.

GINA

Ja det er jo akkurat det jeg siger.

HJALMAR

Nå; hm!

(til Gregers)

Jo, ser du, og så træffer det sig så heldigt, at loftet ligger slig til, at ingen kan høre det, når vi skyder.

(lægger pistolen på den øverste reolhylde)

Ikke rør pistolen, Hedvig! Det ene løbet er ladt; husk på det.

GREGERS ser ind gennem garnet

Jagtgevær har du også, ser jeg.

HJALMAR

Det er fars gamle gevær. Det kan ikke skydes med længer; for der er noget galt fat med låsen. Men det er ganske morsomt at ha’ det alligevel; for vi kan ta’ det fra hinanden og gøre det rent en gang imellem og smøre det med benfedt og skrue det sammen igen –. Ja, det er jo mest far, som pusler med sligt noget.

HEDVIG henne ved Gregers

Nu kan De da rigtig se vildanden.

GREGERS

Jeg står just og ser på den. Hun hænger lidt med den ene vingen, synes jeg.

HJALMAR

Nå, det er da ikke så underligt; hun har jo været skamskudt.

GREGERS

Og så slæber hun lidt på foden. Eller er det ikke så?

HJALMAR

Kanske en bitte liden smule.

HEDVIG

Ja, for det var den foden, som hunden bed hende i.

HJALMAR

Men hun har slet ingen lyde og mén for resten; og det er virkelig mærkværdigt for en, som har fåt en ladning haggel i kroppen og som har været mellem hundetænder –

GREGERS med et øjekast til Hedvig

– og som har været på havsens bund – så længe.

HEDVIG smiler

Ja.

GINA steller ved bordet

Den velsignede vildanden, ja. Den gøres der da krusifikser nok for.

HJALMAR

Hm; – er det snart dækket kanske?

GINA

Ja straks på timen. Hedvig, nu må du komme og hjælpe mig.

Gina og Hedvig går ud i køkkenet.

HJALMAR halv højt

Jeg tror ikke, det er værdt, du står der og ser på far; han liker det ikke.

Gregers går fra loftsdøren.

HJALMAR

Og så er det bedst jeg stænger, før de andre kommer ind.

(skræmmer med hænderne)

Hysch – hysch; vil I væk med jer!

(i det han hejser forhænget op og trækker døren sammen)

Disse her remedierne er min egen opfindelse. Det er virkelig ganske morsomt at ha’ sligt noget at stelle med og gøre i stand, når det går i stykker. Og så er det desuden aldeles nødvendigt, ser du; for Gina vil ikke gerne ha’ kaniner og høns ind i atelieret.

GREGERS

Nej, nej; og det er kanske din kone, som står for styret her?

HJALMAR

Jeg overlader hende i almindelighed de løbende forretninger; for så kan jeg imens ty ind i dagligstuen og tænke over de ting, som vigtigere er.

GREGERS

Hvad er det egentlig for ting, du Hjalmar?

HJALMAR

Jeg undrer mig over, at du ikke har spurgt om det før. Eller kanske du ikke har hørt tale om opfindelsen?

GREGERS

Opfindelsen? Nej.

HJALMAR

Så? Du har ikke det? Å nej, der oppe i skogtrakterne og ødemarkerne –

GREGERS

Du har altså gjort en opfindelse!

HJALMAR

Ikke ganske gjort den endnu; men jeg holder på med det. Du kan jo nok tænke dig, at da jeg beslutted at offre mig for fotografien, så var det ikke for at gå her og ta’ portrætter af alskens hverdagsmennesker.

GREGERS

Nej, nej, det sa’ også din kone nu nylig.

HJALMAR

Jeg svor, at skulde jeg vie mine kræfter til den håndtering, så skulde jeg også hæve den så højt, at den blev både til en kunst og til en videnskab. Og så beslutted jeg at gøre den mærkelige opfindelsen.

GREGERS

Og hvad består så den opfindelsen i? Hvad går den ud på?

HJALMAR

Ja, kære, du må ikke spørge således om enkeltheder endnu. Det tar tid, ser du. Og så skal du ikke tro det er forfængelighed, som driver mig. Jeg arbejder visselig ikke for min egen skyld. Å nej, det er livsopgaven, som står for mig nat og dag.

GREGERS

Hvilken livsopgave da?

HJALMAR

Glemmer du gubben med sølvhåret?

GREGERS

Din stakkers far; ja, men hvad kan du egentlig gøre for ham?

HJALMAR

Jeg kan opvække hans selvfølelse fra de døde, i det jeg hæver det ekdalske navn til ære og værdighed igen.

GREGERS

Det er altså din livsopgave.

HJALMAR

Ja. Jeg vil redde den skibbrudne mand. For skibbrud led han allerede da uvejret brød løs over ham. Da disse forfærdelige undersøgelserne stod på, var han ikke længer sig selv. Pistolen der henne, du, – den, som vi bruger til at skyde kaniner med, – den har spillet en rolle i den ekdalske slægts tragedie.

GREGERS

Pistolen! Så?

HJALMAR

Da dommen var afsagt og han skulde sættes fast, – da havde han pistolen i sin hånd –

GREGERS

Havde han –!

HJALMAR

Ja; men han turde ikke. Han var fejg. Så forkommet, så ruineret på sjælen var han ble’t allerede dengang. Å, kan du begribe det? Han, en militær, han, som havde skudt ni bjørne, og som stammed ned fra to oberstløjtnanter, – ja, fra den ene efter den anden, naturligvis –. Kan du begribe det, Gregers?

GREGERS

Ja, jeg begriber det godt.

HJALMAR

Jeg ikke. Og så greb pistolen atter ind i vor slægts historie. Da han havde fåt den grå klædning på og sad under lås og lukke, – å, det var forfærdelige tider for mig, kan du tro. Jeg havde rullegardinerne nede for begge mine vinduer. Når jeg kikked ud, så jeg, at solen skinned som den plejer. Jeg begreb det ikke. Jeg så menneskene gå på gaden og le og snakke om ligegyldige ting. Jeg begreb det ikke. Jeg syntes, at hele tilværelsen måtte stå stille ligesom under en solformørkelse.

GREGERS

Slig følte jeg det også, da mor var død.

HJALMAR

I en sådan stund havde Hjalmar Ekdal pistolen rettet mod sit eget bryst.

GREGERS

Du tænkte også på at –!

HJALMAR

Ja.

GREGERS

Men du skød ikke?

HJALMAR

Nej. I det afgørende øjeblik vandt jeg sejr over mig selv. Jeg blev i live. Men du kan tro, der hører mod til at vælge livet under de vilkår.

GREGERS

Ja, det er som man tar det.

HJALMAR

Jo, ubetinget, du. Men det var bedst så; for nu gør jeg snart opfindelsen; og da tror doktor Relling, ligesom jeg, at far kan få lov til at bære uniformen igen. Jeg vil fordre det som min eneste løn.

GREGERS

Så det er det med uniformen, som han –?

HJALMAR

Ja, det er det, han mest higer og stunder efter. Du kan ikke forestille dig, hvorledes det skærer mig i hjertet for ham. Hver gang vi fejrer en liden familjefest – som Ginas og min bryllupsdag, eller hvad det nu kan være – da træder oldingen her ind iført sin løjtnantsuniform fra lykkens dage. Men banker det så bare på gangdøren, – for han tør jo ikke vise sig for fremmede, ved du, – da piler han ind i sit kammers igen, så fort som de gamle ben vil bære ham. Sligt er sønderslidende for et sønnehjerte at se på, du!

GREGERS

Hvad tid omtrent tror du den opfindelsen kan bli’ færdig?

HJALMAR

Nej, herre gud, du må ikke spørge mig om sådanne enkeltheder som tiden. En opfindelse, det er noget, som en ikke helt og holdent er herre over selv. Det kommer for en stor del an på inspirationen, – på en indskydelse, – og det er næsten umulig på forhånd at beregne, hvad tid den indtræder.

GREGERS

Men fremad går det da vel?

HJALMAR

Ja visst går det fremad. Jeg tumler hver eneste dag med opfindelsen; den fylder mig. Hver eftermiddag, når jeg har spist, lukker jeg mig inde i dagligstuen, hvor jeg kan gruble i ro. Men man må bare ikke jage på mig; for det nytter ikke til noget; det siger Relling også.

GREGERS

Og du synes ikke, at alle de anstalterne der inde på loftet dra’r dig bort og spreder dig for meget?

HJALMAR

Nej, nej, nej; tvert imod. Du må ikke sige noget sådant. Jeg kan da ikke evig og altid gå her og hænge over de samme anstrængende tankerne. Jeg må ha’ noget ved siden af, som kan fylde ventetiden ud. Inspirationen, indskydelsen, ser du, – når den kommer, så kommer den alligevel.

GREGERS

Min kære Hjalmar, jeg tror næsten, du har noget af vildanden i dig.

HJALMAR

Af vildanden? Hvorledes det, mener du?

GREGERS

Du har dukket under og bidt dig fast i bundgræsset.

HJALMAR

Sigter du kanske til det næsten dødbringende skud, som har rammet far i vingen – og mig også?

GREGERS

Ikke nærmest til det. Jeg vil ikke sige, at du er skamskudt; men du er kommet ud i en forgiftig sump, Hjalmar; du har fåt en snigende sot i kroppen, og så er du gåt tilbunds for at dø i mørke.

HJALMAR

Jeg? Dø i mørke! Nej, ved du hvad, Gregers, du skal virkelig la’ være med slig snak.

GREGERS

Vær bare rolig; jeg skal nok se at få dig op igen. For jeg har også fåt en livsopgave nu, ser du; jeg fik den igår.

HJALMAR

Ja det kan gerne være; men du skal bare la’ mig bli udenfor. Jeg kan forsikkre dig, at – fraregnet min let forklarlige melankoli naturligvis – så befinder jeg mig så vel, som noget menneske kan ønske det.

GREGERS

At du det gør, det kommer også af forgiften.

HJALMAR

Nej, kære snille Gregers, snak nu ikke mere om sot og forgift; jeg er slet ikke vant til den slags samtaler; i mit hus snakker man aldrig til mig om uhyggelige ting.

GREGERS

Nej, det skal du nok få mig til at tro.

HJALMAR

Nej, for jeg har ikke godt af det. Og her er ingen sumpluft, som du udtrykker dig. I den fattige fotografs hjem er taget lavt, det ved jeg nok, – og mine kår er ringe. Men jeg er en opfinder, du, – og jeg er familjeforsørger tillige. Det bærer mig oppe over de små vilkår. – Ah, der kommer de med frokosten!

Gina og Hedvig bringer ølflasker, brændevinskaraffel, glasse og andet tilbehør. I det samme kommer Relling og Molvik ind fra gangen; de er begge uden hat og overtøj; Molvik er sortklædt.

GINA sætter sagerne på bordet

Nå, de to kommer da rigtig til rette tid.

RELLING

Molvik bildte sig ind, at han kunde lugte sildesalat, og så var han ikke til at holde. – Godmorgen for anden gang, Ekdal.

HJALMAR

Gregers, må jeg forestille dig kandidat Molvik; doktor –, ja, Relling kender du jo?

GREGERS

Ja, så løselig.

RELLING

Å, det er herr Werle junior. Ja, vi to har været i totterne på hinanden oppe på Højdalsværket. De er nok netop flyttet ind?

GREGERS

Jeg flytted ind nu imorges.

RELLING

Og nedenunder bor Molvik og jeg, så De har ikke langt til doktor og prest, om De skulde få brug for slige nogen.

GREGERS

Tak, det kunde nok hænde; for igår var vi tretten til bords.

HJALMAR

Å, kom nu ikke ind på det uhyggelige igen!

RELLING

Du kan ta’ det med ro, Ekdal; for dig træffer det s’gu ikke.

HJALMAR

Det vil jeg ønske for min familjes skyld. Men la’ os nu sætte os og spise og drikke og være glade.

GREGERS

Skal vi ikke vente på din far?

HJALMAR

Nej, han vil ha’ sit ind til sig siden. Kom så!

Herrerne sætter sig til frokostbordet, spiser og drikker. Gina og Hedvig går ud og ind og varter op.

RELLING

Igår var Molvik stygt på støvlerne, fru Ekdal.

GINA

Så? Igår igen?

RELLING

Hørte De ham ikke, da jeg kom hjem med ham inat?

GINA

Nej, jeg kan ikke sige det.

RELLING

Det var bra’; for inat var Molvik fæl.

GINA

Er det sandt, Molvik?

MOLVIK

La’ os slå en streg over nattens hændelser. Sligt afhænger jo ikke af mit bedre jeg.

RELLING til Gregers

Det kommer over ham som en indskydelse; og så må jeg ud med ham på rangel. For kandidat Molvik er dæmonisk, ser De.

GREGERS

Dæmonisk?

RELLING

Molvik er dæmonisk, ja.

GREGERS

Hm.

RELLING

Og dæmoniske naturer er ikke skabt til at gå lige på benene gennem verden; de må ud på afveje en gang iblandt. – Nå, og De holder altså ud der oppe på det fæle svarte værket endnu?

GREGERS

Jeg har holdt ud indtil nu.

RELLING

Og fik De så inkasseret den fordringen, De gik omkring med?

GREGERS

Fordringen?

(forstår ham)

Nå så.

HJALMAR

Har du inkasseret fordringer, Gregers?

GREGERS

Å snak.

RELLING

Jo såmænd har han så; han gik omkring i alle husmandshytterne og præsenterte noget, som han kaldte «den ideale fordring».

GREGERS

Jeg var ung dengang.

RELLING

De har ret i det; De var svært ung. Og den ideale fordringen – den fik De da aldrig honoreret så længe jeg var der oppe.

GREGERS

Ikke siden heller.

RELLING

Nå, så er De vel ble’t så klog at slå lidt af på beløbet da, kan jeg tænke.

GREGERS

Aldrig når jeg står foran et ægte, virkeligt menneske.

HJALMAR

Nej, det synes jeg jo er ganske rimeligt. – Lidt smør, Gina.

RELLING

Og så et stykke flæsk til Molvik.

MOLVIK

Uh, ikke flæsk!

Det banker på loftsdøren.

HJALMAR

Luk op, Hedvig; far vil ud.

Hedvig går hen og åbner på klem; gamle Ekdal kommer ind med et friskt kaninskind; hun lukker efter ham.

EKDAL

God morgen, mine herrer! Har havt god jagt idag. Har skudt en stor en.

HJALMAR

Og så har du flådd den før jeg kom –!

EKDAL

Har saltet den også. Det er godt, mørt kød, det kaninkødet; og så er det sødt; smager som sukker. God appetit, mine herrer!

(går ind i sit værelse)

MOLVIK rejser sig

Undskyld –; jeg kan ikke –; jeg må ned som snarest –

RELLING

Drik sodavand, menneske!

MOLVIK skynder sig

Uh – uh!

(ud gennem gangdøren)

RELLING til Hjalmar

Lad os tømme en dram for den gamle jægersmand.

HJALMAR klinker med ham

For idrætsmanden på gravens bred, ja.

RELLING

For den gråhærdede –.

(drikker)

Ja, sig mig, – er det gråt hår, han har, eller er det hvidt?

HJALMAR

Det er visst så midt imellem; for resten har han nok ikke ret mange hårstrå igen på sin isse.

RELLING

Nå, med forlorent kommer man også igennem verden. Ja, du er da i grunden en lykkelig mand, du Ekdal; du har denne vakkre livsopgaven at stræve for –

HJALMAR

Og jeg stræver også, kan du tro.

RELLING

Og så har du din flinke kone, som lunter så lunt ud og ind på filtsko og vagger i hofterne og hygger og steller for dig.

HJALMAR

Ja, Gina –

(nikker til hende)

du er en bra’ ledsagerinde, at ha’ med på livsvejen, du.

GINA

Å sid nu ikke der og ressensér om mig.

RELLING

Og så din Hedvig, du Ekdal!

HJALMAR bevæget

Barnet, ja! Barnet først og fremst. Hedvig, kom hid til mig.

(stryger hende over håret)

Hvad er det for en dag imorgen, du?

HEDVIG rusker i ham

Å nej, du skal ikke sige noget, far!

HJALMAR

Det stinger mig som en kniv igennem hjertet, når jeg tænker på, at det skal bli’ så ringe; bare en liden festlig tilstelning inde på loftet –

HEDVIG

Å men det blir just dejligt, det!

RELLING

Og vent så bare til den mærkelige opfindelsen kommer til verden, Hedvig!

HJALMAR

Ja da – da skal du se –! Hedvig, jeg har besluttet at sikkre din fremtid. Du skal få det godt så længe du lever. Jeg vil forlange noget for dig, – et eller andet. Det skal være den fattige opfinders eneste løn.

HEDVIG hvisker med armen om hans hals

Å du snille, snille far!

RELLING til Gregers

Nå, synes De ikke ganske bra’ om det, til en forandring, at sidde ved et godt besat bord i en lykkelig familjekreds?

HJALMAR

Ja, disse timer ved bordet sætter jeg virkelig pris på.

GREGERS

Jeg, for min del, trives ikke i sumpluft.

RELLING

Sumpluft?

HJALMAR

Å kom nu ikke med den snak igen!

GINA

Her er, ved gud, ingen sumplugt, herr Werle; for jeg lufter såmænd ud hver evige dag.

GREGERS går fra bordet

Den stank, jeg mener, den lufter De visst ikke ud.

HJALMAR

Stank!

GINA

Ja, hvad synes du, Ekdal!

RELLING

Om forladelse, – det skulde vel ikke være Dem selv, som bringer stanken med der oppe fra gruberne?

GREGERS

Det kunde ligne Dem at kalde for stank, hvad jeg bringer ind i huset.

RELLING går hen til ham

Hør, herr Werle junior, jeg har Dem stærkt mistænkt for, at De går med «den ideale fordring» uforkortet i baglommen endnu.

GREGERS

I brystet går jeg med den.

RELLING

Ja, hvor fanden De så har den, så vil jeg ikke rå’ Dem til at spille inkassator her, så længe jeg er inde.

GREGERS

Og hvis jeg gør det alligevel?

RELLING

Så kommer De på hodet ned over trapperne; nu ved De det.

HJALMAR rejser sig

Nej men, Relling!

GREGERS

Ja, kast De mig bare ud –.

GINA går imellem dem

Det får De ikke lov til, Relling. Men det må jeg sige Dem, herr Werle, at De, som gjorde alt det fæle inde i kakkelovnen Deres, De skulde ikke komme til mig og snakke om stank.

Det banker på gangdøren.

HEDVIG

Mor, der er nogen, som banker.

HJALMAR

Se så; nu skal vi ha’ det rend også!

GINA

La’ bare mig –.

(går hen og åbner døren, studser, farer sammen og viger tilbage)

Åh! Uf da!

Grosserer Werle, i pelsfrakke, træder et skridt indenfor.

WERLE

Be’r undskylde; men min søn skal nok bo her i huset.

GINA svælger vejret

Ja.

HJALMAR går nærmere

Vil ikke herr grossereren være så artig –?

WERLE

Tak; jeg ønsker blot at tale med min søn.

GREGERS

Ja, hvad godt? Her står jeg.

WERLE

Jeg ønsker at tale med dig i dit værelse.

GREGERS

I mit værelse – nå –

(vil gå)

GINA

Nej, der er, ved gud, ikke i den stand at –

WERLE

Nå, så ude på gangen da; jeg ønsker en samtale under fire øjne.

HJALMAR

Det kan ske her, herr grosserer. Kom ind i dagligstuen, Relling.

Hjalmar og Relling går ind til højre; Gina tar Hedvig med sig ud i køkkenet.

GREGERS efter et kort ophold

Ja, nu er vi altså under fire øjne.

WERLE

Du lod falde nogen yttringer igår aftes –. Og såsom du nu har lejet dig ind hos Ekdals, så må jeg næsten formode, at du har et eller andet i sinde imod mig.

GREGERS

Jeg har i sinde at åbne Hjalmar Ekdals øjne. Han skal se sin stilling, som den er; – det er det hele.

WERLE

Er det den livsopgaven, du talte om igår?

GREGERS

Ja. Du har ikke levnet mig nogen anden.

WERLE

Er det da mig, som har forkvaklet dit sind, Gregers.

GREGERS

Du har forkvaklet hele mit liv. Jeg tænker ikke på alt det med mor –. Men det er dig, jeg kan takke for, at jeg går og jages og nages under en skyldbetynget samvittighed.

WERLE

Aha, det er samvittigheden, som det er galt fat med.

GREGERS

Jeg skulde ha’ trådt op imod dig dengang, der blev stillet snarer for løjtnant Ekdal. Jeg skulde ha’ advaret ham; for jeg aned nok, hvor det vilde bære hen.

WERLE

Ja, da burde du sandelig ha’ talt.

GREGERS

Jeg voved mig ikke til det; så fejg og forskræmt var jeg. Jeg var så usigelig ræd for dig – både dengang og længe bagefter.

WERLE

Den rædsel er gåt over nu, lader det til.

GREGERS

Det er den heldigvis. Hvad der er forbrudt imod gamle Ekdal, både af mig og af – andre, det kan aldrig bødes på; men Hjalmar kan jeg fri ud af al den løgn og fortielse, som han her holder på at gå til grunde i.

WERLE

Tror du, at du vilde gøre en god gerning med det?

GREGERS

Det tror jeg da så trøstig.

WERLE

Du mener kanske, at fotograf Ekdal er den mand, at han vilde takke dig til for en slig venskabstjeneste?

GREGERS

Ja! Den mand er han.

WERLE

Hm, – vi får se.

GREGERS

Og desuden – skal jeg bli’ ved at leve længer, så må jeg se at finde helsebod for min syge samvittighed.

WERLE

Den blir aldrig frisk. Din samvittighed har været sygelig lige fra barneårene. Det er en arvelod fra din mor, Gregers; – den eneste arv, hun efterlod dig.

GREGERS med et hånsk halvsmil

Har du endnu ikke kunnet fordøje den tort, at du regned galt, da du trode, du skulde få formue med hende?

WERLE

Lad os ikke komme ind på uvedkommende ting. – Holder du altså fast ved det forsæt, at lede fotograf Ekdal ind på et spor, som du formoder er det rigtige?

GREGERS

Ja; det forsæt holder jeg fast ved.

WERLE

Nå, så kunde jeg jo ha’ sparet min gang her op. For da nytter det vel ikke at spørge dig, om du vil flytte hjem til mig igen?

GREGERS

Nej.

WERLE

Og ind i firmaet går du vel ikke heller?

GREGERS

Nej.

WERLE

Godt. Men da jeg nu agter at indgå nyt ægteskab, så vil boet bli’ skiftet imellem os.

GREGERS hurtigt

Nej; det ønsker jeg ikke.

WERLE

Du ønsker det ikke?

GREGERS

Nej, jeg tør ikke det for min samvittigheds skyld.

WERLE lidt efter

Rejser du op til værket igen?

GREGERS

Nej; jeg betragter mig som udtrådt af din tjeneste.

WERLE

Men hvad vil du da slå ind på?

GREGERS

Bare løse min livsopgave; ikke noget andet.

WERLE

Nå, men siden da? Hvad vil du så leve af?

GREGERS

Jeg har lagt lidt op af min løn.

WERLE

Ja hvor længe vil det forslå!

GREGERS

Jeg tænker, det forslår min tid ud.

WERLE

Hvad skal det sige?

GREGERS

Nu svarer jeg ikke på mere.

WERLE

Farvel da, Gregers.

GREGERS

Farvel.

Grosserer Werle går.

HJALMAR kikker ind

Nu gik han jo?

GREGERS

Ja.

Hjalmar og Relling kommer ind. Gina og Hedvig kommer også, fra køkkenet.

RELLING

Den frokosten, den gik da i vasken.

GREGERS

Tag på dig, Hjalmar; du må gå en lang tur med mig.

HJALMAR

Ja gerne det. Hvad var det, din far vilde? Var det noget om mig?

GREGERS

Kom bare. Vi må snakke lidt sammen. Jeg går ind og trækker frakken på.

(ud gennem gangdøren)

GINA

Du skulde ikke gå ud med ham, Ekdal.

RELLING

Nej gør ikke det, du; bliv hvor du er.

HJALMAR tar sin hat og yderfrakke

Hvad for noget! Når en ungdomsven føler det behov at åbne sig for mig i enrum –!

RELLING

Men, for fanden, – skønner du da ikke, at fyren er gal, forrykt, forstyrret!

GINA

Ja, der kan du bare høre. Hans mor havde også slige fysiske raptusser iblandt.

HJALMAR

Desto mere trænger han til en vens årvågne øje.

(til Gina)

Lad endelig middagsmaden være færdig i god betids. Farvel så længe.

(går ud gennem gangdøren)

RELLING

Det er da også en ulykke, at ikke det menneske gik til helvede ned i en af Højdalsgruberne.

GINA

Jøss’, – hvorfor siger De det da?

RELLING mumler

Å jo, for jeg har nu så mine funderinger.

GINA

Tror De, at unge Werle er rigtig gal?

RELLING

Nej desværre; han er ikke galere end folk plejer være. Men en sygdom har han rigtignok i kroppen.

GINA

Hvad er det for noget, som fejler ham da?

RELLING

Jo, det skal jeg sige Dem, fru Ekdal. Han lider af en akut retskaffenhedsfeber.

GINA

Retskaffenhedsfeber?

HEDVIG

Er det en slags sygdom, det?

RELLING

Jaha; det er en national sygdom; men den optræder kun sporadisk.

(nikker til Gina)

Tak for maden!

Han går ud gennem gangdøren.

GINA driver i uro hen over gulvet

Uf, den Gregers Werle, – det har altid vær’t en fæl fisk.

HEDVIG står ved bordet og ser forskende på hende

Dette her synes jeg er underligt.

FJERDE AKT

Hjalmar Ekdals atelier. Der har nylig været fotograferet; et apparat med klæde over, et stativ, et par stole, en konsol og deslige står fremme på gulvet. Eftermiddagsbelysning; solen er ved at gå bort; noget senere begynder det at mørkne.

Gina står i den åbne gangdør med en liden kasse og en våd glasplade i hånden og taler med nogen udenfor.

GINA

Ja, ganske bestemt. Når jeg lover noget, så holder jeg det også. På mandag skal det første dusinet være færdig. – Farvel, farvel!

Man hører nogen gå ned af trapperne. Gina lukker døren, stikker pladen ind i kassen og sætter denne ind i det tildækkede apparat.

HEDVIG kommer ind fra køkkenet

Gik de nu?

GINA rydder op

Ja, gud ske lov, nu blev jeg da endelig af med dem.

HEDVIG

Men kan du skønne, at ikke far er kommet hjem endnu?

GINA

Er du viss på, at han ikke er nede hos Relling?

HEDVIG

Nej, der er han ikke; jeg fløj ned køkkenvejen og spurte nu nylig.

GINA

Og så står vel maden og blir kold for ham også.

HEDVIG

Ja tænk, – far, som altid passer så rigtig på at komme hjem til middag!

GINA

Å nu kommer han snart, skal du se.

HEDVIG

Ja gid han bare vilde komme; for jeg synes, her er ble’t så underligt.

GINA råber

Der er han!

Hjalmar Ekdal kommer ind gennem gangdøren.

HEDVIG imod ham

Far! Å nej, slig, som vi har ventet på dig!

GINA skotter hen

Du blev da svært længe borte, Ekdal.

HJALMAR uden at se på hende

Jeg blev noget længe, ja.

Han trækker yderfrakken af; Gina og Hedvig vil hjælpe ham; han afværger det.

GINA

Har du kanske spist med Werle?

HJALMAR hænger frakken op

Nej.

GINA går mod køkkendøren

Så skal jeg sætte maden ind til dig.

HJALMAR

Nej; lad maden være. Jeg spiser ikke nu.

HEDVIG går nærmere

Er det ikke bra’ med dig, far?

HJALMAR

Bra’? Å jo, så tålelig. Vi gik en anstrængende tur sammen, Gregers og jeg.

GINA

Det skulde du ikke gøre, Ekdal; for det er du ikke vant til.

HJALMAR

Hm; der er mangt og meget, som en mand får vænne sig til i denne verden.

(driver lidt omkring)

Har her været nogen, mens jeg var ude?

GINA

Ikke andre end de to kæresterne.

HJALMAR

Ingen nye bestillinger?

GINA

Nej, idag ikke.

HEDVIG

Du skal se, der kommer nok nogen imorgen, far.

HJALMAR

Gid det var så vel; for imorgen tænker jeg at ta’ fat med hele mit alvor.

HEDVIG

Imorgen! Nej men husker du da ikke, hvad det er for en dag imorgen?

HJALMAR

Nå, det er jo sandt –. Ja, så iovermorgen da. Herefter vil jeg gøre al ting selv; jeg vil være ganske alene om hele arbejdet.

GINA

Nej men hvad skal da det være til, Ekdal? Det er jo bare at gøre dig livet surt. Jeg passer nok fotograferingen, jeg; og så blir du ved at stelle med opfindelsen.

HEDVIG

Og så med vildanden, far, – og med alle hønsene og kaninerne og –!

HJALMAR

Snak ikke til mig om det tøjeri! Fra imorgen af sætter jeg aldrig mere min fod der inde på loftet.

HEDVIG

Ja men, far, du lovte mig jo, at imorgen skulde der bli’ tilstelning –

HJALMAR

Hm, det er sandt. Nå, så fra iovermorgen da. Den fordømte vildanden skulde jeg helst ha’ lyst til at vri’ halsen om på!

HEDVIG skriger

Vildanden!

GINA

Nu har jeg da aldrig hørt sligt!

HEDVIG rusker i ham

Nej men, far, – det er jo min vildand!

HJALMAR

Derfor gør jeg det heller ikke. Jeg har ikke hjerte til det, – ikke hjerte til det for din skyld, Hedvig. Men jeg føler så inderlig dybt, at jeg burde gøre det. Jeg burde ikke tåle under mit tag en skabning, som har været i de hænder.

GINA

Men, herre gud, fordi om gamlefar har fåt den af denne her sjofle Pettersen, så –

HJALMAR driver omkring

Der er visse krav –. Hvad skal jeg kalde de krav? Lad mig sige – ideale krav, – visse fordringer, som en mand ikke kan sætte til side, uden at han tar skade på sin sjæl.

HEDVIG går efter ham

Men tænk, vildanden, – den stakkers vildanden!

HJALMAR standser

Du hører jo, jeg skåner den – for din skyld. Der skal ikke krummes et hår på –; nå, som sagt, jeg skåner den. For der er jo også større opgaver, end som så, at ta’ fat på. Men nu skulde du gå ud lidt, som du plejer, Hedvig; nu er det så passelig skummert for dig.

HEDVIG

Nej, jeg bryr mig ikke om at gå ud nu.

HJALMAR

Jo, gør det; jeg synes, du myser så med øjnene; du har ikke godt af alle disse dampene her inde. Her er dump luft under dette tag.

HEDVIG

Ja, ja da, så løber jeg ned køkkentrappen og går indover en liden stund. Kåben og hatten –? Å, det ligger inde hos mig selv. Far, – du må da endelig ikke gøre vildanden noget ondt, mens jeg er ude.

HJALMAR

Ikke en fjær skal der ribbes af dens hode.

(trykker hende til sig)

Du og jeg, Hedvig, – vi to –! Nå, gå bare, du.

Hedvig nikker til forældrene og går ud gennem køkkenet.

HJALMAR går omkring uden at se op

Gina.

GINA

Ja?

HJALMAR

Fra imorgen af – eller, lad os sige fra iovermorgen af – kunde jeg ha’ lyst til at føre husholdningsbogen selv.

GINA

Vil du nu føre husholdningsbogen også?

HJALMAR

Ja, eller ta’ rede på indkomsterne i al fald.

GINA

Å gud hjælpe os, det er nok snart bestilt.

HJALMAR

En skulde ikke tro det; for jeg synes, du får pengene til at strække så mærkværdig langt.

(standser og ser på hende)

Hvorledes går det til?

GINA

Det er fordi jeg og Hedvig behøver så lidet.

HJALMAR

Er det sandt, at far blir så rundelig betalt for den arkskrivningen hos grosserer Werle?

GINA

Jeg ved ikke, om det er så rundelig. Jeg kender ikke prisen på sligt noget.

HJALMAR

Nå, hvad får han da så omtrent? Lad mig høre!

GINA

Det er så forskelligt; det blir vel omtrent det, han koster os, og så en liden lommeskilling.

HJALMAR

Det han koster os! Og det har du ikke sagt mig før!

GINA

Nej, det kunde jeg da ikke; du var jo så glad, fordi du trodde, at han fik altingen af dig.

HJALMAR

Og så får han det fra grosserer Werle!

GINA

Å ja, grossereren har da nok at ta’ af, han.

HJALMAR

Lad mig få lampen tændt!

GINA tænder

Og så kan vi jo ikke vide, om det er grossereren selv; det kan jo godt være Gråberg –

HJALMAR

Hvorfor kommer du med den udflugten om Gråberg?

GINA

Nej jeg ved ikke; jeg tænkte bare –

HJALMAR

Hm!

GINA

Det var jo ikke mig, som skaffed gamlefar det skriveriet. Det var jo Berta, den tid hun kom i huset.

HJALMAR

Jeg synes, du skælver så i stemmen.

GINA sætter skærmen på

Gør jeg?

HJALMAR

Og så ryster du på hænderne. Eller er det ikke så?

GINA fast

Sig det bent ud, Ekdal. Hvad er det for noget, han har gåt og snakket om mig?

HJALMAR

Er det sandt, – kan det være sandt, at – at der var et slags forhold mellem dig og grosserer Werle, den gang du tjente der i huset?

GINA

Det er ikke sandt. Ikke dengangen, ikke. Grossereren la’ sig efter mig; det gjorde han. Og fruen trodde, der var noget i det; og så gjorde hun hokkuspokkus og hurlomhej, og hun både slog mig og hun drog mig; det gjorde hun; – og så gik jeg af tjenesten.

HJALMAR

Men siden altså!

GINA

Ja, så kom jeg jo hjem. Og mor – hun var ikke så real, som du tænkte, Ekdal; og hun gik der og snakked for mig både om det ene og det andre; for grossereren var jo ble’t enkemand da.

HJALMAR

Nå, og så!

GINA

Ja, det er vel bedst du får vide det. Han gav sig ikke, før han fik sin vilje.

HJALMAR slår hænderne sammen

Og det er mit barns mor! Hvor kunde du fortie sligt noget for mig!

GINA

Ja, det var galt gjort af mig; jeg skulde visst ha’ sagt dig det for længe siden.

HJALMAR

Straks skulde du ha’ sagt mig det; – så havde jeg da vidst, hvad du var for en.

GINA

Men vilde du da ha’ giftet dig med mig alligevel?

HJALMAR

Hvor kan du tænke dig det!

GINA

Nej; men derfor så turde jeg ikke sige dig noget dengangen. For jeg kom jo til at holde så svært af dig, som du ved. Og jeg kunde da ikke gøre mig selv rent ulykkelig –

HJALMAR går om

Og det er min Hedvigs mor! Og så at vide, at alt, hvad jeg her ser for mine øjne –

(sparker til en stol)

– hele mit hjem, – det skylder jeg en begunstiget forgænger! Å, denne forføreriske grosserer Werle!

GINA

Angrer du på de fjorten–femten årene, som vi har levet sammen?

HJALMAR stiller sig foran hende

Sig mig, om ikke du hver dag, hver time, har angret på den væv af fortielse, som du, ligesom en ædderkop, har spundet mig ind i? Svar mig på det! Har du virkelig ikke gåt her og våndet dig i anger og nag?

GINA

Å snille Ekdal, jeg har havt så rundelig nok med at tænke på huset og alt det daglige bestyret –.

HJALMAR

Du kaster altså aldrig et prøvende blik på din fortid!

GINA

Nej jeg havde, ved gud, næsten glemt disse her gamle intrigerne, du.

HJALMAR

Å denne sløve, følesløse ro! Den har for mig noget så oprørende ved sig. Tænk, – ikke angre engang!

GINA

Men sig mig nu, Ekdal, – hvad havde der ble’t af dig, hvis du ikke havde fåt en slig kone, som jeg?

HJALMAR

En slig –!

GINA

Ja, for jeg har da altid været ligesom lidt mere kontant og suffisant end du. Nå, det forstår sig, jeg er jo også de par år ældre.

HJALMAR

Hvad der var ble’t af mig!

GINA

For du var da på alskens gale veje, den tiden du traf mig først; det kan du vel ikke nægte for.

HJALMAR

Så det kalder du gale veje? Å, du forstår ikke, hvorledes en mand har det, når han sørger og fortviler; – navnlig en mand med mit ildfulde gemyt.

GINA

Nej, nej; kan så være, det. Og jeg regalerer jo slettes ikke på det heller; for du blev jo så inderlig bra’ en mand, straks du havde fåt hus og hjem. – Og nu havde vi fåt det så hyggeligt og koseligt hos os; og nu skulde Hedvig og jeg også snart begynde at koste lidt på os både med mad og med klæ’r.

HJALMAR

I fortielsens sump, ja.

GINA

Uf, den vederstyggelige fyren, som skulde få sin passasje her i huset!

HJALMAR

Også jeg syntes, at hjemmet var godt at være i. Det var en vildfarelse. Hvor henter jeg nu den fornødne spænstighed fra, til at føre opfindelsen over i virkelighedens verden? Kanske dør den med mig; og da er det din forgangenhed, Gina, som har dræbt den.

GINA nær ved at græde

Nej, du må da ikke sige noget sligt noget, Ekdal. Jeg, som alle mine dage bare vilde gøre altingen til det bedste for dig!

HJALMAR

Jeg spør, – hvad blir der nu af familjeforsørgerens drøm? Når jeg lå der inde på sofaen og grubled over opfindelsen, da aned jeg nok, at den vilde sluge min sidste livskraft. Jeg følte jo nok, at den dag, da jeg havde fåt patentet i mine hænder, – den dag vilde bli min – afskedsdag. Og så var det min drøm, at da skulde du sidde igen som den hedengangne opfinders velhavende enke.

GINA tørrer tårerne af

Nej, du må ikke snakke slig, Ekdal. Vor herre lad mig da aldrig leve den dag, da jeg skulde sidde som enke!

HJALMAR

Å, det ene som det andet. Nu er jo alt forbi alligevel. Alt!

Gregers Werle åbner varsomt gangdøren og ser ind.

GREGERS

Tør jeg komme?

HJALMAR

Ja; kom.

GREGERS går frem med strålende, fornøjet ansigt og vil række dem hænderne

Nå, I kære mennesker –!

(ser afvekslende på dem og hvisker til Hjalmar)

Altså ikke sket endnu?

HJALMAR lydeligt

Det er sket.

GREGERS

Det er?

HJALMAR

Jeg har levet den bittreste stund i mit liv.

GREGERS

Men også den mest løftede, tænker jeg.

HJALMAR

Nå, foreløbig har vi det i al fald fra hånden.

GINA

Gud forlade Dem, herr Werle.

GREGERS i stor forundring

Men jeg forstår ikke dette.

HJALMAR

Hvad forstår du ikke?

GREGERS

Så stort et opgør, – et opgør, som en hel ny livsførelse skal grundes på, – en livsførelse, et samliv, i sandhed og uden al fortielse –

HJALMAR

Ja, jeg ved det nok; jeg ved det så godt.

GREGERS

Jeg havde ventet så visst, at når jeg kom ind af døren, så skulde der slå mig imøde et forklarelsens lys både fra mand og fra hustru. Og så ser jeg ikke andet for mig end dette dumpe, tunge, triste –

GINA

Nå så.

(tar lampeskærmen af)

GREGERS

De vil ikke forstå mig, fru Ekdal. Nej, nej; for Dem skal der vel tid til –. Men du selv da, Hjalmar? Du må da vel ha’ ta’t en højere indvielse af det store opgør.

HJALMAR

Ja naturligvis har jeg det. Det vil sige, – sådan på en måde.

GREGERS

For der er da vel ikke noget i verden, som kan lignes med det, at ha’ tilgivelse for en fejlende og løfte hende op til sig i kærlighed.

HJALMAR

Tror du en mand så let forvinder den beske drik, jeg nys har tømt?

GREGERS

Nej, en almindelig mand; det kan så være. Men en mand som du –!

HJALMAR

Ja, herre gud, jeg ved det nok. Men du må ikke jage på mig, Gregers. Der skal tid til, ser du.

GREGERS

Du har meget af vildanden i dig, Hjalmar.

Relling er kommen ind gennem gangdøren.

RELLING

Se så; er nu den vildanden på færde igen?

HJALMAR

Grosserer Werles vingeskudte jagtbytte, ja.

RELLING

Grosserer Werles –? Er det ham, I snakker om?

HJALMAR

Om ham og – os andre.

RELLING halvhøjt til Gregers

Gid fanden havde Dem!

HJALMAR

Hvad er det, du siger?

RELLING

Jeg yttrer et inderligt ønske om, at kvaksalveren vilde forføje sig på hjemvejen. Blir han her, så er han mand for at forkluddre jer begge to.

GREGERS

De to forkluddres ikke, herr Relling. Om Hjalmar vil jeg nu ikke tale. Ham kender vi. Men også hun har visselig på bunden af sit væsen noget troværdigt, noget vederhæftigt –

GINA grædefærdig

Så skulde De bare lad’t mig gå for den jeg var da.

RELLING til Gregers

Er det næsevist at spørge om, hvad det er, De egentlig vil her i huset?

GREGERS

Jeg vil grundlægge et sandt ægteskab.

RELLING

Så De synes ikke, Ekdals ægteskab er godt nok, som det er?

GREGERS

Det er visst et lige så godt ægteskab, som så mange andre, desværre. Men et sandt ægteskab er det endnu ikke ble’t.

HJALMAR

Du har aldrig havt øje for det ideale krav, du Relling.

RELLING

Sludder, gutten min! – Med forlov, herr Werle; hvor mange – bare så på en slump – hvor mange sande ægteskaber har De set i Deres liv?

GREGERS

Jeg tror knapt, jeg har set et eneste et.

RELLING

Ikke jeg heller.

GREGERS

Men jeg har set så utallige ægteskaber af det modsatte slags. Og jeg har havt anledning til på nært hold at se, hvad et sligt ægteskab kan bryde ned i et menneskepar.

HJALMAR

En mands hele moralske grundlag kan svigte under hans fødder; det er det forfærdelige.

RELLING

Ja, jeg har jo aldrig sådan egentlig været gift; så jeg tør ikke dømme om de ting. Men det ved jeg da, at til et ægteskab hører barnet også. Og barnet skal I la’ være i fred.

HJALMAR

Å, – Hedvig! Min stakkers Hedvig!

RELLING

Ja, Hedvig får I værs’go’ se at holde udenfor. I to er voksne mennesker; I får i guds navn kluddre og klusse med jeres forhold, hvis I har lyst til det. Men Hedvig skal I fare varsomt med, siger jeg; ellers kan I komme til at gøre en ulykke på hende.

HJALMAR

En ulykke!

RELLING

Ja, eller hun kan komme til at gøre en ulykke på sig selv – og kanske på andre med.

GINA

Men hvor kan De da vide sligt, Relling?

HJALMAR

Der er da vel aldrig nogen nær fare for øjnene?

RELLING

Dette her har ikke noget med øjnene at skaffe. Men Hedvig er i en vanskelig alder. Hun kan finde på alt det, som galt er.

GINA

Ja tænk, – det gør hun også! Hun er begyndt at hussere så stygt med varmen ude i køkkenet. Det kalder hun at lege ildebrand. Jeg er mangen gang ræd, hun skal sætte fyr på huset.

RELLING

Ser De bare; jeg vidste det nok.

GREGERS til Relling

Men hvorledes forklarer De sådant noget?

RELLING mut

Hun er i stemmeskiftningen, far.

HJALMAR

Så længe barnet har mig –! Så længe mit hode er oven mulde –!

Det banker på døren.

GINA

Hys, Ekdal; der er folk på gangen.

(råber)

Vær så god!

Fru Sørby, i ydertøj, kommer ind.

FRU SØRBY

God aften!

GINA går imod hende

Nej, er det dig, Berta!

FRU SØRBY

Ja såmænd er det mig. Men jeg kommer kanske til ulejlighed?

HJALMAR

Nej bevar’s; et sendebud fra det hus –

FRU SØRBY til Gina

Oprigtig talt havde jeg håbet, jeg ikke skulde træffe dine mandfolk hjemme på denne tid; og så løb jeg opom for at snakke lidt med dig og sige dig farvel.

GINA

Så? Rejser du da?

FRU SØRBY

Ja, imorgen tidlig; – op til Højdal. Grossereren er rejst i eftermiddag.

(henkastende til Gregers)

Kan hilse så meget fra ham.

GINA

Nej tænk –!

HJALMAR

Så grosserer Werle er rejst? Og nu rejser De efter ham?

FRU SØRBY

Ja hvad siger De til det, Ekdal?

HJALMAR

Vogt Dem, siger jeg.

GREGERS

Jeg skal forklare dig det. Min far gifter sig med fru Sørby.

HJALMAR

Gifter han sig med hende!

GINA

Å nej, Berta; blev det da endelig!

RELLING dirrer lidt i stemmen

Dette her er da vel aldrig sandt?

FRU SØRBY

Jo, snille Relling, det er rigtignok sandt.

RELLING

Vil De gifte Dem nu igen?

FRU SØRBY

Ja, det blir nok til det. Werle har løst kongebrev, og så turer vi brylluppet i al stilhed oppe på værket.

GREGERS

Så får jeg vel ønske Dem til lykke da som en god stedsøn.

FRU SØRBY

Tak skal De ha’, hvis De mener noget med det. Og jeg håber da det, at det skal bli’ til lykke både for Werle og for mig.

RELLING

Det kan De trøstig håbe. Grosserer Werle drikker sig aldrig fuld, – så vidt jeg ved da; og han bruger visst ikke at skamslå sine koner heller, slig, som salig hestedoktoren gjorde.

FRU SØRBY

Å lad nu Sørby ligge, der han ligger. Han havde såmænd sine gode sider, han også.

RELLING

Grosserer Werle har vel de sider, som bedre er, kan jeg tro.

FRU SØRBY

Han har i al fald ikke sløset bort det bedste i sig. Den mand, som det gør, han får ta’ følgerne.

RELLING

Ikveld går jeg ud med Molvik.

FRU SØRBY

Det skulde De ikke, Relling. Gør ikke det; – for min skyld.

RELLING

Der er ikke andet for.

(til Hjalmar)

Vil du være med, så kom.

GINA

Nej tak. Ekdal går ikke med på den slags apartementer.

HJALMAR arrig, halvhøjt

Å så ti da!

RELLING

Farvel, fru – Werle.

(går ud gennem gangdøren)

GREGERS til fru Sørby

Det lader til, at De og doktor Relling kender hinanden temmelig nøje.

FRU SØRBY

Ja, vi har kendt hinanden i mange år. Det kunde såmænd engang ha’ ble’t til noget af hvert imellem os to.

GREGERS

Det var sagtens godt for Dem, at det ikke blev.

FRU SØRBY

Ja det må De nok sige. Men jeg har altid ta’t mig i vare for at gå efter indskydelser. En kvinde kan da ikke kaste sig rent væk heller.

GREGERS

Er De slet ikke det mindste ræd for, at jeg skal la’ min far få et nys om dette gamle bekendtskab?

FRU SØRBY

De kan da vel tænke, at jeg har sagt ham det selv.

GREGERS

Så?

FRU SØRBY

Deres far ved hver eneste smule, som folk med nogen sandhed kunde falde på at sige om mig. Alt sligt har jeg sagt ham; det var det første, jeg gjorde, da han lod sig mærke med, at han havde hensigter.

GREGERS

Da er De mere end almindelig åbenhjertig, synes jeg.

FRU SØRBY

Åbenhjertig har jeg altid været. Det kommer vi fruentimmer længst med.

HJALMAR

Hvad siger du til det, Gina?

GINA

Å, vi fruentimmer er nu så forskellige, vi. Nogen har det på én vis og andre på en anden.

FRU SØRBY

Ja, Gina, jeg tror nu, det er klogest at indrette sig på den vis, som jeg har gjort. Og Werle har heller ikke lagt dølgsmål på noget for sit vedkommende. Se, det er det, som nærmest har knyttet os sammen. Nu kan han sidde og snakke med mig så åbent som et barn. Det har han aldrig havt lejlighed til før. Han, den sunde livskraftige mand, fik hele sin ungdom og alle sine bedste år igennem ikke høre andet end straffeprækener. Og mangen gang drejed de prækener sig om de mest indbildte forgåelser, – efter hvad jeg har lad’t mig sige.

GINA

Ja, det er rigtignok så sandt, som det er sagt.

GREGERS

Hvis fruerne vil ind på de enemærker, så er det bedst jeg går.

FRU SØRBY

De kan gerne bli’ for den sags skyld. Jeg skal ikke sige et ord mere. Men jeg vilde, De skulde ha’ rede på, at jeg ikke har faret med fortielser eller nogen slags underfundighed. Det kan kanske synes, at det er en svært stor lykke, jeg gør; og det er det jo også på en måde. Men jeg mener alligevel, at jeg ikke tar imod mere end jeg gir. Jeg skal visst aldrig svigte ham. Og tjene og nytte ham som ingen anden, det kan jeg nu, da han snart blir hjælpeløs.

HJALMAR

Blir han hjælpeløs?

GREGERS til fru Sørby

Ja, ja, tal ikke om det her.

FRU SØRBY

Det nytter ikke at skjule det længer, så gerne han end vil. Han blir blind.

HJALMAR studser

Blir han blind? Det var da besynderligt. Blir han blind, han også?

GINA

Det blir jo så mange.

FRU SØRBY

Og en kan vel tænke sig, hvad det vil sige for en forretningsmand. Nå, jeg skal prøve på at bruge mine øjne for ham så godt jeg kan. Men nu tør jeg ikke bli’ længer; jeg er så opkavet i denne tid. – Ja, det var det, jeg skulde sige Dem, Ekdal, at hvis der var noget, som Werle kunde tjene Dem med, så skulde De bare henvende Dem til Gråberg.

GREGERS

Det tilbud vil Hjalmar Ekdal visst betakke sig for.

FRU SØRBY

Ja så; jeg synes da ikke, at han før i tiden –

GINA

Jo, Berta, nu behøver ikke Ekdal at ta’ nogen tingen fra grosserer Werle.

HJALMAR langsomt og med vægt

Vil De hilse Deres tilkommende mand fra mig og sige, at jeg i den nærmeste fremtid agter at gå til bogholder Gråberg –

GREGERS

Hvad! Kan du ville det?

HJALMAR

– gå til bogholder Gråberg, siger jeg, og forlange en konto over det beløb, jeg skylder hans principal. Jeg vil betale denne æresgæld –; ha-ha-ha, det skal kaldes en æresgæld! Men nok om det. Jeg vil betale alt, med fem procent renter.

GINA

Men, snille Ekdal, det har vi, ved gud, ikke penger til.

HJALMAR

Vil De sige Deres forlovede, at jeg arbejder ufortrødent på min opfindelse. Vil De sige ham, at det, som holder mine åndskræfter oppe under denne anstrængende beskæftigelse, det er ønsket om at bli’ en pinlig gældsbyrde kvit. Derfor gør jeg opfindelsen. Hele udbyttet skal anvendes til at frigøre mig for Deres vordende ægtefælles pekuniære udlæg.

FRU SØRBY

Her er nok sket et eller andet her i huset.

HJALMAR

Ja, det er det.

FRU SØRBY

Nå, så farvel da. Jeg havde endnu havt lidt at snakke med dig om, Gina; men det får være til en anden gang. Farvel.

Hjalmar og Gregers hilser stumt; Gina følger fru Sørby til døren.

HJALMAR

Ikke ud over tærskelen, Gina!

Fru Sørby går; Gina lukker efter hende.

HJALMAR

Se så, Gregers; nu har jeg da denne trykkende gældspost fra hånden.

GREGERS

Snart i al fald.

HJALMAR

Jeg tror, min holdning må kaldes korrekt.

GREGERS

Du er den mand, jeg altid har holdt dig for.

HJALMAR

I visse tilfælder er det umuligt at sætte sig ud over de ideale krav. Som familjeforsørger må jeg jo vri’ og vånde mig under det. For du kan tro, det er sandelig ikke spøg for en ubemidlet mand at skulle indfri en mangeårig gældsfordring, som der, så at sige, havde lagt sig glemselens støv over. Men det får være det samme; mennesket i mig kræver også sin ret.

GREGERS lægger hånden på hans skulder

Kære Hjalmar, – var det så ikke godt, at jeg kom?

HJALMAR

Jo.

GREGERS

At du fik fuld klarhed over alle forhold, – var ikke det godt?

HJALMAR lidt utålmodig

Jo visst var det godt. Men der er én ting, som oprører min retfærdighedsfølelse.

GREGERS

Og hvad er det for noget?

HJALMAR

Det er dette her, at –; ja, jeg ved ikke, om jeg tør yttre mig så uforbeholdent om din far.

GREGERS

Tag ikke noget som helst hensyn til mig.

HJALMAR

Nå vel. Jo, ser du, jeg synes, det er noget så oprørende at tænke sig til, at nu blir det jo ikke mig, men ham, som realiserer det sande ægteskab.

GREGERS

Nej men hvor kan du da sige sligt!

HJALMAR

Jo visst blir det så. Din far og fru Sørby indgår jo nu en ægtepagt, som er bygget på fuld fortrolighed, bygget på hel og ubetinget åbenhjertighed fra begge sider; de stikker ingen ting under stol for hinanden; der er ingen fortielse bag ved forholdet; der er forkyndt, om jeg så må udtrykke mig, en gensidig syndernes forladelse imellem dem.

GREGERS

Nå ja, hvad så?

HJALMAR

Ja, men så er det der jo alt sammen. Det var jo alt dette her vanskelige, som du selv sa’, hørte til, for at grunde det sande ægteskab.

GREGERS

Men det er jo på en ganske anden måde, Hjalmar. Du vil da vel ikke sammenligne hverken dig eller hende med disse to –? Nå, du forstår mig nok.

HJALMAR

Men jeg kan dog ikke komme fra, at der i alt dette er noget, som sårer og krænker min retsbevidsthed. Det ser jo akkurat ud, som om der slet ingen retfærdig verdensstyrelse var til.

GINA

Uf nej, Ekdal, sligt må du da, ved gud, ikke sige.

GREGERS

Hm; lad os ikke komme ind på de spørsmål.

HJALMAR

Men på den anden side er det jo rigtignok som om jeg øjner skæbnens regulerende finger alligevel. Han blir jo blind.

GINA

Å det er kanske ikke så sikkert.

HJALMAR

Det er utvilsomt. Vi bør ikke tvile på det i al fald; for just i dette faktum ligger den retfærdige gengældelse. Han har i sin tid forblindet en troskyldig medskabning –

GREGERS

Desværre, han har forblindet mange.

HJALMAR

Og nu kommer den ubønhørlige, den gådefulde, og kræver grossererens egne øjne.

GINA

Nej, at du tør sige sligt stygt noget! Jeg blir rent ræd.

HJALMAR

Det er tjenligt at fordybe sig i tilværelsens natsider en gang imellem.

Hedvig, i hat og kåbe, kommer glad og forpustet ind gennem gangdøren.

GINA

Er du alt der igen?

HEDVIG

Ja, jeg vilde ikke gå længer. Og det var godt; for nu mødte jeg nogen i porten.

HJALMAR

Det var vel denne fru Sørby.

HEDVIG

Ja.

HJALMAR går op og ned

Jeg vil håbe, du skal ha’ set hende for sidste gang.

Taushed. Hedvig ser forknyt snart på den ene snart på den anden som for at udforske stemningen.

HEDVIG nærmer sig indsmigrende

Far.

HJALMAR

Nå, – hvad er det, Hedvig?

HEDVIG

Fru Sørby havde noget med til mig.

HJALMAR standser

Til dig?

HEDVIG

Ja. Det er noget, som skal være til imorgen.

GINA

Berta har altid havt en liden ting til dig på den dagen.

HJALMAR

Hvad er det for noget?

HEDVIG

Nej, det kan du ikke få vide nu; for mor skal gi’ mig det på sengen imorgen tidlig.

HJALMAR

Å, alt dette maskepi, som jeg skal holdes udenfor!

HEDVIG skynder sig

Nej, du kan gerne få se det. Det er et stort brev.

(tar brevet op af kåbelommen)

HJALMAR

Et brev også?

HEDVIG

Ja, det er bare brevet. Det andet kommer vel siden. Men tænk, – et brev! Jeg har aldrig fåt noget brev før. Og så står der «frøken» udenpå det.

(læser)

«Frøken Hedvig Ekdal». Tænk, – det er mig.

HJALMAR

Lad mig se det brev.

HEDVIG rækker ham det

Der kan du se.

HJALMAR

Det er grosserer Werles hånd.

GINA

Er du viss på det, Ekdal?

HJALMAR

Se selv.

GINA

Å tror du, jeg skønner mig på sligt?

HJALMAR

Hedvig, må jeg åbne brevet – og læse det?

HEDVIG

Ja det må du gerne, hvis du vil.

GINA

Nej, ikke ikveld, Ekdal; det skal jo være til imorgen.

HEDVIG sagte

Å kan du ikke la’ ham læse det! Det er visst noget godt; og så blir far glad; og så blir her fornøjeligt igen.

HJALMAR

Jeg må altså åbne det?

HEDVIG

Ja, vær så snil, far. Det skal bli morsomt at få vide, hvad det er.

HJALMAR

Godt.

(åbner brevet, tar et papir ud, læser det igennem og synes forvirret)

Hvad er da dette her –?

GINA

Hvad står der for noget da?

HEDVIG

Å ja, far, – sig det!

HJALMAR

Vær stille.

(læser det en gang til igennem; er bleven bleg, men siger behersket)

Det er et gavebrev, Hedvig.

HEDVIG

Nej, tænk! Hvad får jeg da?

HJALMAR

Læs selv.

Hedvig går hen og læser en stund ved lampen.

HJALMAR halvhøjt, knytter hænderne

Øjnene! Øjnene, – og så det brevet!

HEDVIG afbryder læsningen

Ja, men jeg synes, det er bedstefar, som skal ha’ det.

HJALMAR tar brevet fra hende

Du Gina, – kan du forstå dette her?

GINA

Jeg ved jo ingen verdens ting; bare sig det.

HJALMAR

Grosserer Werle skriver til Hedvig, at hendes gamle bedstefar ikke mere behøver at bemøje sig med den arkskriften, men at han herefter kan hæve hundrede kroner månedlig på kontoret –

GREGERS

Aha!

HEDVIG

Hundrede kroner, mor! Det læste jeg.

GINA

Det blir jo godt for bedstefar.

HJALMAR

– hundrede kroner, så længe han har det nødig, – det vil naturligvis sige, så længe til han har lukket sine øjne.

GINA

Nå, så er da han forsørget, stakkers.

HJALMAR

Men så kommer det. Det læste du nok ikke, Hedvig. Bagefter skal denne gave gå over på dig.

HEDVIG

På mig! Alt sammen?

HJALMAR

Du er sikkret det samme beløb for hele dit liv, skriver han. Hører du det, Gina?

GINA

Ja, jeg hører det nok.

HEDVIG

Tænk – alle de penge, jeg får!

(rusker i ham)

Far, far, er du da ikke glad –?

HJALMAR undviger hende

Glad!

(går om på gulvet)

Å, hvilke fjernsyn, – hvilke perspektiver der ruller op for mig! Hedvig er det; hun er det, han betænker så rigelig!

GINA

Ja, for det er jo Hedvig, som har jebursdag –

HEDVIG

Og du får det jo alligevel, far! Du kan da vel tænke, at jeg vil gi’ alle pengene til dig og mor.

HJALMAR

Til mor, ja! Der har vi det.

GREGERS

Hjalmar, dette her er en snare, som lægges for dig.

HJALMAR

Tror du, det skulde være en snare nu igen?

GREGERS

Da han var her imorges, sa’ han: Hjalmar Ekdal er ikke den mand, som du indbilder dig.

HJALMAR

Ikke den mand –!

GREGERS

Du skal få se det, sa’ han.

HJALMAR

Du skulde få se, at jeg lod mig afspise med penge –!

HEDVIG

Men, mor, hvad er det da for noget?

GINA

Gå ud og tag af dig tøjet.

Hedvig går grædefærdig ud gennem køkkendøren.

GREGERS

Ja, Hjalmar, – nu vil det vise sig, hvem der har ret, han eller jeg.

HJALMAR river langsomt papiret tvers over, lægger begge stykkerne på bordet og siger

Her er mit svar.

GREGERS

Det vented jeg.

HJALMAR går hen til Gina, som står ved ovnen, og siger dæmpet

Og nu ingen fortielse mere. Hvis forholdet mellem dig og ham blev helt forbi, da du – kom til at holde af mig, som du kalder det, – hvorfor satte han os da i stand til at gifte os?

GINA

Han tænkte vel, han skulde få sin gang her i huset.

HJALMAR

Bare det? Var han ikke ræd for en viss mulighed?

GINA

Jeg skønner ikke, hvad du mener.

HJALMAR

Jeg vil vide, om – dit barn har ret til at leve under mit tag.

GINA retter sig ivejret; øjnene lyner

Og det spør’ du om!

HJALMAR

Du skal svare mig på dette ene: Hører Hedvig mig til – eller –? Nå!

GINA ser på ham med kold trods

Jeg ved ikke.

HJALMAR dirrer let

Du ved det ikke!

GINA

Hvor kan jeg vide det? En slig en, som jeg er –

HJALMAR stille, vender sig fra hende

Så har jeg ikke mere at gøre her i huset.

GREGERS

Betænk dig på dette, Hjalmar!

HJALMAR tar sin yderfrakke på

Her er ingen ting at betænke for en mand, som jeg.

GREGERS

Jo, her er så usigelig meget at betænke. Sammen må I tre være, hvis du skal vinde frem til den store tilgivelsens offerstemning.

HJALMAR

Did vil jeg ikke. Aldrig, aldrig! Min hat!

(tar hatten)

Hjemmet er styrtet i grus omkring mig.

(brister i gråd)

Gregers, jeg har ikke noget barn!

HEDVIG som har åbnet køkkendøren

Hvad er det du siger!

(hen til ham)

Far, far!

GINA

Se så!

HJALMAR

Kom ikke nær mig, Hedvig! Gå langt bort. Jeg tåler ikke at se dig. Å, de øjnene –! Farvel.

(vil imod døren)

HEDVIG hænger sig fast i ham og skriger højt

Nej da! Nej da! Gå ikke ifra mig!

GINA råber

Se på barnet, Ekdal! Se på barnet!

HJALMAR

Jeg vil ikke! Jeg kan ikke! Jeg må ud; – væk fra alt dette!

Han river sig løs fra Hedvig og går ud gennem gangdøren.

HEDVIG med fortvilede øjne

Han går fra os, mor! Han går fra os! Han kommer aldrig mere igen!

GINA

Bare ikke græd, Hedvig. Far kommer nok igen.

HEDVIG kaster sig hulkende ned i sofaen

Nej, nej, han kommer aldrig hjem til os mere.

GREGERS

Tror De, jeg vilde alt til det bedste, fru Ekdal?

GINA

Ja, jeg tror det næsten; men gud forlade Dem alligevel.

HEDVIG ligger i sofaen

Å jeg synes jeg må dø af dette her! Hvad har jeg da gjort ham? Mor, du må få ham hjem igen!

GINA

Ja, ja, ja; vær bare rolig, så skal jeg gå ud og se efter ham.

(tar ydertøjet på)

Kanske han er gåt indom til Relling. Men så skal du ikke ligge der og tude. Lover du mig det?

HEDVIG græder krampagtigt

Ja, jeg skal la’ det være; når bare far kommer igen.

GREGERS til Gina, som vil gå

Var det ikke bedre alligevel, at De først lod ham kæmpe sin smertens kamp til ende?

GINA

Å, det får han gøre bagefter. Først og fremst må vi få stagget barnet.

(går ud gennem gangdøren)

HEDVIG sætter sig oprejst og tørrer tårerne af

Nu skal De sige mig, hvad det er for noget. Hvorfor vil ikke far vide af mig mere?

GREGERS

De skal ikke spørge om det, forinden De er ble’t stor og voksen.

HEDVIG hikster

Men jeg kan da ikke gå og være så græsselig bedrøvet lige til jeg blir stor og voksen. – Jeg skønner nok, hvad det er. – Kanske jeg ikke er fars rigtige barn.

GREGERS urolig

Hvorledes skulde det gå til?

HEDVIG

Mor kan jo ha’ fundet mig. Og nu har kanske far fåt vide det; for sligt har jeg læst om.

GREGERS

Nå, men om så var –

HEDVIG

Ja jeg synes, han kunde holde lige meget af mig for det. Ja næsten mere. Vildanden har vi jo også fåt sendendes til foræring, og alligevel holder jeg så svært af den.

GREGERS afledende

Ja vildanden, det er sandt! Lad os snakke lidt om vildanden, Hedvig.

HEDVIG

Den stakkers vildanden. Den tåler han heller ikke at se for sine øjne mere. Tænk, han har fåt lyst til at vri’ halsen om på den!

GREGERS

Å det gør han da visst ikke.

HEDVIG

Nej, men han sa’ det. Og det synes jeg var så fælt sagt af far; for jeg læser bøn for vildanden hver aften og bér, at den må blive bevaret for døden og alt det, som ondt er.

GREGERS ser på hende

Plejer De læse aftenbøn?

HEDVIG

Jaha.

GREGERS

Hvem har vænnet Dem til det?

HEDVIG

Jeg selv; for det var en gang far var så syg og havde igler på halsen; og så sa’ han, at han sad med døden i hænderne.

GREGERS

Nå ja?

HEDVIG

Så holdt jeg bøn for ham, da jeg havde lagt mig. Og siden er jeg ble’t ved med det.

GREGERS

Og nu bér De for vildanden også?

HEDVIG

Jeg syntes, det var bedst at ta’ vildanden med; for hun var så sygelig i førstningen.

GREGERS

Læser De kanske morgenbøn også?

HEDVIG

Nej det gør jeg da rigtignok ikke.

GREGERS

Hvorfor ikke ligeså godt morgenbøn?

HEDVIG

Om morgenen er det jo lyst; og da er der jo ikke noget videre at være ræd for.

GREGERS

Og den vildanden, som De holder så inderlig af, den vilde Deres far vri’ halsen om på.

HEDVIG

Nej, han sa’, det var bedst for ham, om han gjorde det; men han vilde spare den for min skyld; og det var da snilt af far.

GREGERS lidt nærmere

Men om nu De frivillig offred vildanden for hans skyld?

HEDVIG rejser sig

Vildanden!

GREGERS

Om De nu for ham offervillig gav hen det bedste, De ejer og véd i verden?

HEDVIG

Tror De, det vilde hjælpe?

GREGERS

Prøv det, Hedvig.

HEDVIG sagte, med lysende øjne

Ja, jeg vil prøve det.

GREGERS

Og har De den rigtige sindsstyrke, tror De?

HEDVIG

Jeg vil bé bedstefar skyde vildanden for mig.

GREGERS

Ja, gør så. Men ikke et ord til Deres mor om noget sligt!

HEDVIG

Hvorfor ikke det?

GREGERS

Hun forstår os ikke.

HEDVIG

Vildanden? Jeg vil prøve det imorgen tidlig.

Gina kommer ind gennem gangdøren.

HEDVIG imod hende

Traf du ham, mor?

GINA

Nej; men jeg hørte, han havde været indom og fåt Relling med sig.

GREGERS

Er De viss på det?

GINA

Ja, portkonen sa’ det. Molvik var også gåt med, sa’ hun.

GREGERS

Og det nu, da hans sind trænger så hårdt til at kæmpe i ensomhed –!

GINA tar tøjet af

Ja, mandfolk er mangfoldige, de. Gud ved, hvor Relling har trukket ham hen! Jeg fløj over til madam Eriksen; men der var de ikke.

HEDVIG kæmper med gråden

Å, hvis han nu aldrig kom hjem igen mere!

GREGERS

Han kommer hjem igen. Jeg skal bære bud til ham imorgen; og da skal De få se, hvorledes han kommer. Sov så trøstig på det, Hedvig. God nat.

Han går ud gennem gangdøren.

HEDVIG kaster sig hulkende om Ginas hals

Mor, mor!

GINA klapper hende på ryggen og sukker

Ak ja; Relling havde ret, han. Så går det, når der kommer galne folk og pressenterer den intrikate fordringen.

FEMTE AKT

Hjalmar Ekdals atelier. Et koldt gråt morgenlys falder ind; der ligger våd sne på de store ruder i tagvinduet.

Gina, med smækkeforklæde på, kommer med en støvekost og en tørreklud fra køkkenet og går hen imod dagligstuedøren. I det samme kommer Hedvig hurtigt ind fra gangen.

GINA standser

Nå?

HEDVIG

Jo, mor, jeg tror næsten, han er nede hos Relling –

GINA

Ser du bare!

HEDVIG

– for portkonen sa’, hun hørte, at Relling havde to stykker med sig, da han kom hjem i nat.

GINA

Det var nok det, jeg tænkte.

HEDVIG

Men det nytter jo ikke noget, når han ikke vil komme op til os.

GINA

I det mindste så vil jeg da ned og snakke med ham.

Gamle Ekdal, i slåbrok og tøfler og med tændt pibe, kommer frem i døren til sit værelse.

EKDAL

Du Hjalmar –. Er ikke Hjalmar hjemme?

GINA

Nej, han er nok gåt ud.

EKDAL

Så tidlig? Og i sligt et forrygendes snékav? Ja, ja; vær så god; jeg kan gå morgenturen alene, jeg.

Han skyder loftsdøren tilside; Hedvig hjælper ham; han går derind; hun lukker efter ham.

HEDVIG halvhøjt

Tænk, mor, når stakkers bedstefar får høre, at far vil rejse ifra os.

GINA

Å prat; bedstefar må ikke få høre noget om det. Det var en guds lykke, at han ikke var hjemme igår under al den hurlomhejen.

HEDVIG

Ja men –

Gregers kommer ind gennem gangdøren.

GREGERS

Nå? Har De så fåt spurlag på ham?

GINA

Han skal nok være nede hos Relling, siger de.

GREGERS

Hos Relling! Har han virkelig været ude med de mennesker?

GINA

Han har nok det.

GREGERS

Ja men han, som trængte så inderlig til ensomhed og til at samle sig i alvor –!

GINA

Ja De må så sige.

Relling kommer ind fra gangen.

HEDVIG imod ham

Er far hos Dem?

GINA samtidigt

Er han der?

RELLING

Ja visst er han så.

HEDVIG

Og De, som ikke siger os til!

RELLING

Ja, jeg er et bæ-æst. Men først så havde jeg det andre bæ-æstet at holde styr på; ja, han, den dæmoniske, naturligvis; og siden så sovned jeg ind så tungt at –.

GINA

Hvad siger Ekdal idag?

RELLING

Han siger ingen verdens ting.

HEDVIG

Snakker han slet ikke?

RELLING

Ikke et levendes ord.

GREGERS

Nej, nej; det kan jeg så godt forstå.

GINA

Men hvad tar han sig da til?

RELLING

Han ligger på sofaen og snorker.

GINA

Så? Ja, Ekdal er svær til at snorke.

HEDVIG

Sover han? Kan han sove?

RELLING

Ja det lader s’gu’ til det.

GREGERS

Begribelig; efter den sjælestrid, som har oprevet ham –

GINA

Og så han, som aldrig er vant til at sværme udendørs om nætterne.

HEDVIG

Det er kanske bra’, det, at han får sove, mor.

GINA

Det tænker jeg også. Men så er det ikke værdt, vi muntrer ham for tidlig da. Tak skal De ha’, Relling. Nu må jeg først få gjort huset lidt rensligt og pent, og så –. Kom og hjælp mig, Hedvig.

Gina og Hedvig går ind i dagligstuen.

GREGERS vender sig til Relling

Kan De forklare mig den åndelige rørelse, som nu foregår i Hjalmar Ekdal?

RELLING

Jeg har, min sæl, ikke mærket, at der foregår nogen åndelig rørelse i ham.

GREGERS

Hvad! På et sligt vendepunkt, da hele hans liv har fåt et nyt grundlag –? Hvor kan De tænke Dem, at en personlighed som Hjalmar –?

RELLING

Å, personlighed – han! Hvis han nogensinde har havt ansats til den slags abnormiteter, som De kalder personlighed, så er både rødderne og trævlerne ble’t grundigt exstirperet allerede i gutteårene; det kan jeg forsikkre Dem.

GREGERS

Det skulde dog være mærkeligt – med den kærlighedsfulde opdragelse, som han har nydt.

RELLING

Af de to forskruede, hysteriske tante-frøkenerne, mener De?

GREGERS

Jeg vil sige Dem, at det var kvinder, som aldrig la’ den ideale fordring i glemmebogen; – ja, nu skal De vel til at gøre nar igen.

RELLING

Nej, jeg er ikke oplagt til det. For resten ved jeg god besked; for han har gulpet op adskillig retorik om disse sine «tvende sjælemødre». Men jeg tror ikke, han har stort at takke dem for. Ekdals ulykke er, at han altid i sin kreds er ble’t holdt for et lys –

GREGERS

Og det er han kanske ikke? I sindsdybet, mener jeg?

RELLING

Jeg har aldrig mærket noget til det. At hans far trodde det, – lad det gå; for gamle løjtnanten har jo været et fæ alle sine dage.

GREGERS

Han har alle sine dage været en mand med barnesind; det er det, De ikke skønner.

RELLING

Ja, ja da! Men da så den kære søde Hjalmar var ble’t student på en måde, så galdt han straks for det store fremtidslys blandt kammeraterne også. Vakker var han jo, det drog, – rød og hvid, – slig, som småjomfruer helst vil ha’ fyrene; og da han nu havde dette letrørte gemyttet og dette hjertevindende i røsten, og da han forstod så pent at deklamere andres vers og andres tanker –

GREGERS harmfuld

Er det Hjalmar Ekdal, De taler således om?

RELLING

Ja, med Deres tilladelse; for således ser det ud indvendig, det gudebillede, som De ligger næsegrus for.

GREGERS

Jeg trodde dog ikke, at jeg var så aldeles blind heller.

RELLING

Å jo, det er ikke langt ifra. For De er en syg mand, De også, ser De.

GREGERS

Det har De ret i.

RELLING

Jaha. De lider af et kompliceret tilfælde. Først er det nu denne brydsomme retskaffenhedsfeberen; og så det, som værre er, – altid går De og ørsker i tilbedelses-delirium; altid skal De ha’ noget at beundre udenfor Deres egne grejer.

GREGERS

Ja udenfor mit eget må jeg visselig søge det.

RELLING

Men De tar så skammelig fejl af de store vidunderfluerne, som De tror at se og høre omkring Dem. De er atter igen kommet ind i en husmandsstue med den ideale fordringen; her bor ikke solvente folk her i huset.

GREGERS

Når De ikke har højere tanker om Hjalmar Ekdal, end som så, hvor kan De da finde nogen glæde i stødt og stadig at være sammen med ham?

RELLING

Herre gud, jeg skulde da være en slags doktor, med skam at sige; og så må jeg da ta’ mig af de stakkers syge, jeg bor i hus med.

GREGERS

Se så! Er Hjalmar Ekdal også syg?

RELLING

Folk er syge omtrent alle i hob, desværre.

GREGERS

Og hvad kur bruger De så for Hjalmar?

RELLING

Min sædvanlige. Jeg sørger for at holde livsløgnen oppe i ham.

GREGERS

Livs-løgnen? Jeg hørte ikke rigtig –?

RELLING

Jo, jeg sa’ livsløgnen. For livsløgnen er det stimulerende princip, det, ser De.

GREGERS

Må jeg spørge, hvad det er for en livsløgn, Hjalmar er befængt med?

RELLING

Nej tak; jeg forråder ikke slige hemmeligheder til kvaksalvere. De var i stand til at forkluddre ham endnu mere for mig. Men metoden er probat. Jeg har anvendt den på Molvik også. Ham har jeg gjort «dæmonisk». Det er nu den fontanellen, jeg måtte sætte ham i nakken.

GREGERS

Er han da ikke dæmonisk?

RELLING

Hvad fan’ vil det sige at være dæmonisk? Det er jo bare noget sludder, som jeg fandt på for at berge livet i ham. Havde jeg ikke det gjort, så var det stakkers skikkelige svinet bukket under i selvforagt og fortvilelse for mange herrens år siden. Og så gamle løjtnanten da! Men han har nu rigtignok fundet på kuren selv.

GREGERS

Løjtnant Ekdal? Hvad han?

RELLING

Ja, hvad mener De om det, at han, bjørnejægeren, går der inde på mørkloftet og jager kaniner? Der er ikke lykkeligere skytter til i verden, end han, den gamle manden, når han får tumle sig der inde mellem alt skrapet. De fire–fem fortørkede juletræerne, som han har gemt på, de er for ham det samme, som hele, store, friske Højdalsskogen; hanen og alle hønerne de er storfugl i furutoppene, de; og kaninerne, som humser bortefter loftsgulvet, det er bamserne, som han gir sig i kast med, han, den spræke friluftsgubben.

GREGERS

Den ulykkelige gamle løjtnant Ekdal, ja. Han har rigtignok måttet slå af på sin ungdoms idealer.

RELLING

Mens jeg husker det, herr Werle junior, – brug ikke det udenlandske ord: idealer. Vi har jo det gode norske ord: løgne.

GREGERS

Mener De, at de to ting er i slægt med hinanden?

RELLING

Ja, omtrent som tyfus og forrådnelsesfeber.

GREGERS

Doktor Relling, jeg gir mig ikke, før jeg har reddet Hjalmar ud af Deres klør!

RELLING

Det turde bli’ værst for ham. Tar De livsløgnen fra et gennemsnitsmenneske, så tar De lykken fra ham med det samme.

(til Hedvig, som kommer fra dagligstuen)

Nå, lille vildand-mor, nu går jeg ned og ser, om fatter endnu ligger og funderer på den mærkelige opfindelsen.

(går ud gennem gangdøren)

GREGERS nærmer sig Hedvig

Jeg kan se på Dem, at det ikke er fuldbragt.

HEDVIG

Hvilket? Å, det med vildanden. Nej.

GREGERS

Sindsstyrken svigted Dem, da det skulde føres ud i handling, kan jeg tænke.

HEDVIG

Nej, det er ikke det heller. Men da jeg vågned idag tidlig og husked på det, vi havde snakket om, så syntes jeg, det var så underligt.

GREGERS

Underligt?

HEDVIG

Ja jeg ved ikke –. Igår kveld, straks med det samme, syntes jeg, der var noget så dejligt i det; men da jeg havde sovet, og husked på det igen, så syntes jeg ikke, det var noget videre.

GREGERS

Å nej, De er vel ikke vokset op her uden at noget er gåt til spilde i Dem.

HEDVIG

Ja det bryr jeg mig ikke om; når bare far vilde komme op, så –

GREGERS

Å, havde De så sandt fåt opladt øje for det, som gir livet værd, – havde De det sande, glade, modige offersind, så skulde De vel få se, hvorledes han kom op til Dem. – Men jeg tror på Dem endnu, jeg, Hedvig.

Han går ud gennem gangdøren.

Hedvig driver om på gulvet; derpå vil hun gå ud i køkkenet; i det samme banker det indenfor på loftsdøren; Hedvig går hen og åbner på klem; gamle Ekdal kommer ud; hun skyver døren for igen.

EKDAL

Hm, det er klein moro at gå morgentur alene, du.

HEDVIG

Havde du ikke lyst til at gå på jagt, bedstefar?

EKDAL

Det er ikke jagtvejr idag. Sligt mørke da; en kan knapt se frem for sig.

HEDVIG

Får du aldrig lyst til at skyde på noget andet end de kaninerne?

EKDAL

Er ikke kaninerne gode nok, de, kanske?

HEDVIG

Ja men vildanden da?

EKDAL

Hå-hå; er du ræd, jeg skal skyde vildanden for dig? Aldrig i verden, du. Aldrig det.

HEDVIG

Nej, du kunde vel ikke; for det skal være svært at skyde vildænder.

EKDAL

Kunde ikke? Skulde vel mene, jeg kunde.

HEDVIG

Hvorledes vilde du da bære dig ad, bedstefar; – jeg mener ikke med min vildand men med andre?

EKDAL

Vilde se til at få skud på dem under brystet, skønner du; for det er det sikkreste. Og så skal de skydes mod fjæren, ser du, – ikke med fjæren.

HEDVIG

Dør de da, bedstefar?

EKDAL

Ja gu’ dør de – når en skyder rigtig. Nå; må vel ind og pudse mig. Hm, – forstår nok – hm.

(går ind i sit værelse)

Hedvig venter lidt, skotter mod stuedøren, går hen til reolen, strækker sig på tæerne, tar den dobbeltløbede pistol ned fra hylden og ser på den.

Gina, med støvekost og tørreklud, kommer fra dagligstuen.

Hedvig lægger hurtig og ubemærket pistolen fra sig.

GINA

Ikke stå og rod i fars sager, Hedvig.

HEDVIG går fra reolen

Jeg vilde bare rydde lidt.

GINA

Gå heller ud i køkkenet og se om kaffien holder sig varm; jeg vil ta’ brettet med, når jeg går ned til ham.

Hedvig går ud; Gina begynder at feje og gøre rent i atelieret.

Om en stund åbnes gangdøren nølende, og Hjalmar Ekdal ser ind; han har overfrakken på, men er uden hat, uvasket og med forpjusket, uredt hår; øjnene er sløve og matte.

GINA blir stående med kosten i hånden og ser på ham

Å, nej da, Ekdal, – kommer du alligevel?

HJALMAR træder ind og svarer med dump røst

Jeg kommer – for at forsvinde i den samme stund.

GINA

Ja, ja; kan nok tænke mig det. Men Jøss’ da, – hvorledes er det, du ser ud!

HJALMAR

Ser ud?

GINA

Og så den pene vinterfrakken din! Nå, den har da fåt sin bekomst.

HEDVIG i køkkendøren

Mor, skal jeg ikke –?

(ser Hjalmar, skriger højt af glæde og løber imod ham)

Å far, far!

HJALMAR vender sig bort og slår ud med hånden

Væk, væk, væk!

(til Gina)

Få hende væk fra mig, siger jeg!

GINA halvhøjt

Gå ind i dagligstuen, Hedvig.

Hedvig går stille derind.

HJALMAR travlt, trækker bordskuffen ud

Jeg må ha’ mine bøger med mig. Hvor er mine bøger?

GINA

Hvilke bøger?

HJALMAR

Mine videnskabelige værker, naturligvis, – de tekniske tidsskrifter, som jeg bruger til opfindelsen.

GINA søger i reolen

Er det disse her, som ikke er nogen perm på?

HJALMAR

Ja visst er det så.

GINA lægger en bunke hæfter på bordet

Skal jeg ikke få Hedvig til at skære dem op for dig?

HJALMAR

Behøves ingen opskæring for mig.

Kort taushed.

GINA

Det blir altså ved det, at du flytter ifra os, Ekdal?

HJALMAR roder mellem bøgerne

Ja det forstår sig da af sig selv, synes jeg.

GINA

Ja-ja.

HJALMAR hæftigt

For jeg kan da ikke gå her og få mit hjerte gennemboret hver time på dagen!

GINA

Gud forlade dig, at du kan tro så stygt om mig.

HJALMAR

Bevis –!

GINA

Jeg synes, du skulde bevise.

HJALMAR

Efter en forgangenhed, som din? Der gives visse krav –; jeg kunde fristes til at kalde dem ideale krav –

GINA

Men gamlefar da? Hvad skal der bli’ af ham, stakker?

HJALMAR

Jeg kender min pligt; den hjælpeløse flytter med mig. Jeg vil ud i byen og gøre anstalter –. Hm –.

(nølende)

Er der ingen, som har fundet min hat på trapperne?

GINA

Nej. Har du mistet hatten?

HJALMAR

Jeg havde den naturligvis på, da jeg kom inat; det er der ingen tvil om; men idag kunde jeg ikke finde den.

GINA

Jøss’, hvor har du da været henne med de to ranglefanterne?

HJALMAR

Å, spørg mig ikke om uvæsentlige ting. Tror du, jeg er i stemning til at huske på enkeltheder?

GINA

Bare du ikke har forkølet dig, Ekdal.

(går ud i køkkenet)

HJALMAR taler med sig selv, halvhøjt og forbittret, mens han tømmer bordskuffen

Du er en skurk, Relling! – En kæltring er du! – Ah, skændige forfører! – Kunde jeg så sandt få nogen til at snigmyrde dig!

Han lægger nogle gamle breve til side, finder det overrevne papir fra gårsdagen, tar det og ser på stykkerne; lægger det hurtigt fra sig i det Gina kommer.

GINA sætter et dækket kaffebret på bordet

Her er en tår varmt, om du kunde ha’ lyst. Og så er her smørrebrøder og lidt saltmad til.

HJALMAR skotter til brettet

Saltmad? Aldrig under dette tag! Rigtignok har jeg ikke nydt faste næringsmidler på snart fire og tyve timer; men det får være det samme. – Mine optegnelser! Mine påbegyndte livserindringer! Hvor finder jeg min dagbog og mine vigtige papirer?

(åbner stuedøren, men viger tilbage)

Der er hun også!

GINA

Ja, herre gud, et steds må da barnet være.

HJALMAR

Gå ud.

Han gør plads, Hedvig kommer forskræmt ind i atelieret.

HJALMAR med hånden på dørvrideren, siger til Gina

I de sidste øjeblikke, jeg tilbringer i mit fordums hjem, ønsker jeg at forskånes for uvedkommende –

(går ind i stuen)

HEDVIG med et sæt imod sin mor, spørger sagte og bævende

Er det mig?

GINA

Hold dig i køkkenet, Hedvig; eller nej, – gå heller ind i kammerset til dig selv.

(taler til Hjalmar, idet hun går ind til ham)

Bi lidt, Ekdal; rod ikke så i kommoden; jeg ved, hvor al tingen ligger.

HEDVIG står et øjeblik urørlig, i angst og rådvildhed, bider læberne sammen for at kvæle gråden; så knytter hun krampagtigt hænderne og siger sagte

Vildanden!

Hun lister sig hen og tar pistolen fra hylden, åbner loftsdøren på klem, smyger ind og trækker døren til efter sig.

Hjalmar og Gina begynder at disputere inde i dagligstuen.

HJALMAR kommer med nogle skrivebøger og gamle løse papirer, som han lægger på bordet

Å hvad kan den vadsækken forslå! Det blir jo de tusende ting, jeg får at slæbe med mig.

GINA følger efter med vadsækken

Men så la’ alt det andre ligge så længe; og ta’ bare med dig en skjorte og et par underbukser.

HJALMAR

Puh, – disse anstrængende forberedelser –!

(trækker yderfrakken af og kaster den på sofaen)

GINA

Og så står kaffien og blir kold også.

HJALMAR

Hm.

(drikker uvilkårlig en slurk og derpå atter en)

GINA tørrer stoleryggene af

Værst blir det nu for dig at finde sligt et stort loftsrum til kaninerne.

HJALMAR

Hvad! Skal jeg slæbe alle de kaninerne med mig også?

GINA

Ja, gamlefar kan da ikke være uden kaniner, ved jeg.

HJALMAR

Det får han sandelig vænne sig til. Der er højere livsgoder end kaniner, som jeg må gi’ afkald på.

GINA støver af i reolen

Skal jeg lægge fløjten i vadsækken til dig?

HJALMAR

Nej. Ingen fløjte for mig. Men gi’ mig pistolen!

GINA

Vil du ha’ den pigstolen med dig?

HJALMAR

Ja. Min ladte pistol.

GINA søger efter den

Den er væk. Han må ha’ ta’t den med sig ind.

HJALMAR

Er han på loftet?

GINA

Ja visst er han på loftet.

HJALMAR

Hm, – den ensomme gubbe.

Han tar et stykke smørrebrød, spiser det og drikker kaffekoppen ud.

GINA

Havde vi nu ikke lejet bort værelset, kunde du ha’ flyttet der ind.

HJALMAR

Jeg skulde bli’ boende under samme tag, som –! Aldrig, – aldrig!

GINA

Men kunde du da ikke for en dags tid eller to slå dig ned i dagligstuen? Der havde du alt dit for dig selv.

HJALMAR

Aldrig indenfor disse mure!

GINA

Nå, men nede hos Relling og Molvik da?

HJALMAR

Nævn ikke de menneskers navn! Jeg er færdig at miste appetiten bare jeg tænker på dem. – Å nej, jeg får nok ud i stormen og snékavet, – gå fra hus til hus og søge efter ly for far og mig.

GINA

Men du har jo ingen hat, Ekdal! Du har jo mistet hatten.

HJALMAR

Å, de to afskum, så rige på alle laster! En hat må skaffes tilveje.

(tar et andet stykke smørrebrød)

Der må gøres anstalter. For jeg har da ikke i sinde at sætte livet til heller.

(søger efter noget på brettet)

GINA

Hvad er det du ser efter?

HJALMAR

Smør.

GINA

Smør skal straks komme.

(går ud i køkkenet)

HJALMAR råber efter hende

Å det behøves ikke; jeg kan så godt spise det tørre brød.

GINA bringer en smørskål

Se her; det skal være nykærnet.

Hun skænker en ny kop kaffe for ham; han sætter sig i sofaen, lægger mere smør på smørrebrødet, spiser og drikker en stund i taushed.

HJALMAR

Vilde jeg, uden at bli’ overhængt af nogen – af nogen som helst, – kunne bo der inde i stuen en dags tid eller to?

GINA

Ja, det kunde du så godt, hvis du bare vilde.

HJALMAR

For jeg indsér ikke muligheden af at få alle fars sager ud i en slig fart.

GINA

Og så er det jo det til, at først måtte du vel sige ham, at du ikke længere vilde leve isammens med os andre.

HJALMAR skyder kaffekoppen fra sig

Det også, ja; at skulle rippe op igen alle disse forviklede forhold –. Jeg må område mig; jeg må ha’ pusterum; jeg kan ikke bære alle byrderne på en eneste dag.

GINA

Nej, og det til i sligt styggevejr, som der er udenfor.

HJALMAR flytter på grossererens brev

Jeg ser, det papiret ligger her og slænger endnu.

GINA

Ja jeg har ikke rørt det.

HJALMAR

Mig kommer jo den papirlap ikke ved –

GINA

Nå, jeg tænker såmænd ikke på at gøre mig den nyttig.

HJALMAR

– men det er ikke værdt, at den går i skuddermudder alligevel; – i al den forstyrrelsen, når jeg flytter, kunde det så let –

GINA

Jeg skal nok ta’ vare på det, Ekdal.

HJALMAR

Gavebrevet hører jo først og fremst far til; og det får bli’ hans sag, om han vil gøre brug af det.

GINA sukker

Ja, stakkers gamle far –

HJALMAR

For en sikkerheds skyld –. Hvor finder jeg noget klister?

GINA går til reolen

Her står klisterpotten.

HJALMAR

Og så en pensel.

GINA

Her er penselen også.

(bringer ham sagerne)

HJALMAR tar en saks

Bare en papirstrimmel på bagsiden –.

(klipper og klistrer)

Det være langt fra mig at ville forgribe mig på fremmed ejendom, – og aller mindst på en uformuende oldings. Nå, ikke på – den andens heller. – Se så. Lad det ligge der så længe. Og når det er ble’t tørt, så ta’ det væk. Jeg vil ikke se det aktstykke for mine øjne mere. Aldrig!

Gregers Werle kommer ind fra gangen.

GREGERS lidt forundret

Hvad, – sidder du her, Hjalmar?

HJALMAR rejser sig hurtigt

Jeg var sunken ned af mathed.

GREGERS

Du har dog spist frokost, ser jeg.

HJALMAR

Også legemet gør stundom sine krav gældende.

GREGERS

Hvad har du så bestemt dig til?

HJALMAR

For en mand, som jeg, er der kun én vej at gå. Jeg er i færd med at sanke sammen mine vigtigste sager. Men det tar tid, kan du vel tænke.

GINA lidt utålmodig

Skal jeg så gøre stuen i stand til dig, eller skal jeg pakke vadsækken?

HJALMAR efter et ærgerligt sideblik mod Gregers

Pak, – og gør i stand!

GINA tar vadsækken

Ja-ja, så lægger jeg ned skjorten og det andre da.

(går ind i stuen og trækker døren til efter sig)

GREGERS efter en kort taushed

Aldrig havde jeg tænkt, at dette skulde bli’ enden på det. Er det virkelig en nødvendighed for dig at gå fra hus og hjem?

HJALMAR driver urolig omkring

Hvad vil du da, jeg skal gøre? – Jeg er ikke skikket til at være ulykkelig, Gregers. Jeg må ha’ det godt og trygt og fredeligt omkring mig.

GREGERS

Men kan du da ikke det? Forsøg det bare. Nu synes jeg, her er fast grund at bygge på, – og begynd så forfra. Og husk på, du har jo også opfindelsen at leve for.

HJALMAR

Å tal ikke om opfindelsen. Det har kanske lange udsigter med den.

GREGERS

Så?

HJALMAR

Ja herre gud, hvad vil du egentlig, jeg skal opfinde? De andre har jo opfundet det meste i forvejen. Det blir vanskeligere dag for dag –

GREGERS

Og du, som har lagt så stort et arbejde i dette.

HJALMAR

Det var denne udsvævende Relling, som fik mig til det.

GREGERS

Relling?

HJALMAR

Ja, det var ham, som først gjorde mig opmærksom på mit anlæg for en eller anden mærkelig opfindelse i fotografien.

GREGERS

Aha, – det var Relling!

HJALMAR

Å, jeg har været så inderlig lykkelig over den sag. Ikke så meget for opfindelsen i og for sig; men fordi Hedvig trode på den, – trode på den med barnesindets hele magt og styrke. – Ja, det vil sige, – jeg dåre har gåt her og bildt mig ind, at hun trode på den.

GREGERS

Kan du virkelig tænke, at Hedvig skulde været falsk imod dig!

HJALMAR

Nu kan jeg tænke, hvad det så skal være. Det er Hedvig, som står ivejen. Hun kommer til at stænge solen ude fra hele mit liv.

GREGERS

Hedvig! Er det Hedvig, du mener? Hvorledes skulde hun kunne stænge for dig?

HJALMAR uden at svare

Så usigelig som jeg har elsket det barn. Så usigelig lykkelig, som jeg følte mig hver gang jeg kom hjem i min fattige stue og hun fløj mig imøde med sine søde, lidt mysende øjne. Å jeg troskyldige dåre! Jeg holdt så usigelig af hende; – og så digted og drømte jeg mig ind i den indbildning, at hun holdt så usigelig af mig igen.

GREGERS

Siger du, at det bare var en indbildning!

HJALMAR

Hvor kan jeg vide det? Gina kan jeg jo ikke få presset noget ud af. Og hun mangler jo desuden så aldeles sans for den ideale side af forviklingerne. Men for dig føler jeg trang til at åbne mig, Gregers. Der er denne forfærdelige tvil –; kanske Hedvig aldrig har holdt rigtig ærligt af mig.

GREGERS

Det kunde du dog muligens få vidnesbyrd om.

(lytter)

Hvad er det? Jeg synes vildanden skriger.

HJALMAR

Vildanden skræpper. Far er på loftet.

GREGERS

Er han det!

(glæde lyser op i ham)

Jeg siger, du kunde nok få vidnesbyrd om, at den stakkers miskendte Hedvig holder af dig!

HJALMAR

Å hvad vidnesbyrd kan hun gi’ mig! Jeg tør ikke tro på nogen forsikkring fra den kant.

GREGERS

Hedvig kender visselig ikke til svig.

HJALMAR

Å, Gregers, det er jo netop det, som ikke er så sikkert. Hvem ved, hvad Gina og denne fru Sørby mangen gang kan ha’ siddet her og hvisket og tisket om? Og Hedvig plejer ha’ ørerne med sig, hun. Kanske kom gavebrevet ikke så uventet endda. Jeg syntes nok, at jeg mærked noget sligt.

GREGERS

Hvad er det dog for en ånd, som er faret i dig!

HJALMAR

Jeg har fåt øjnene op. Pas du på; – du skal se, gavebrevet er bare en begyndelse. Fru Sørby har altid havt så meget tilovers for Hedvig; og nu har hun jo magt til at gøre for barnet, hvad det så skal være. De kan ta’ hende fra mig, hvad tid og time de lyster.

GREGERS

Aldrig i verden går Hedvig fra dig.

HJALMAR

Vær du ikke så viss på det. Dersom de står og vinker efter hende med fulde hænder –? Å, jeg, som har elsket hende så usigelig! Jeg, som vilde sat min højeste lykke i at ta’ hende varsomt ved hånden og lede hende, som man leder et mørkræd barn gennem et stort øde rum! – Nu føler jeg det så nagende sikkert, – den fattige fotograf oppe i loftslejligheden har aldrig været noget helt og fuldt for hende. Hun har bare så listelig sørget for at stå på en god fod med ham så længe til tiden kom.

GREGERS

Dette her tror du ikke selv, Hjalmar.

HJALMAR

Det forfærdelige er jo netop, at jeg ikke ved, hvad jeg skal tro, – at jeg aldrig kan få vide det. Men kan du da virkelig tvile på, at det må være, som jeg siger? Hå-hå, du stoler for stærkt på den ideale fordring, min gode Gregers! Dersom de andre kom, de, med de bugnende hænder, og råbte til barnet: gå ifra ham; hos os har du livet ivente –

GREGERS hurtigt

Ja, hvad da, tror du?

HJALMAR

Hvis jeg så spurte hende: Hedvig, er du villig til at gi’ slip på livet for mig?

(ler spotsk)

Jo tak, – du skulde nok få høre, hvad svar jeg fik!

Et pistolskud høres inde på loftet.

GREGERS højt, i glæde

Hjalmar!

HJALMAR

Se så; nu går han på jagt også.

GINA kommer ind

Uf, Ekdal, jeg synes, gamlefar går og dundrer inde på loftet alene.

HJALMAR

Jeg vil se ind –

GREGERS levende, grebet

Bi lidt! Ved du, hvad det var?

HJALMAR

Ja visst ved jeg det.

GREGERS

Nej, du ved ikke. Men jeg ved det. Det var vidnesbyrdet!

HJALMAR

Hvilket vidnesbyrd?

GREGERS

Det var en barnlig offerhandling. Hun har fåt din far til at skyde vildanden.

HJALMAR

Skyde vildanden!

GINA

Nej, tænk –!

HJALMAR

Hvad skulde det til?

GREGERS

Hun vilde offre til dig, det bedste hun ejed i verden; for så måtte du da komme til at holde af hende igen, mente hun.

HJALMAR blødt, bevæget

Å, det barn!

GINA

Ja, hvad hun kan finde på!

GREGERS

Hun vilde bare ha’ din kærlighed igen, Hjalmar; hun syntes ikke, hun kunde leve den foruden.

GINA kæmper med gråden

Der kan du selv se, Ekdal.

HJALMAR

Gina, hvor er hun henne?

GINA snøfter

Stakkers, hun sidder vel ude i køkkenet, kan jeg tro.

HJALMAR går hen, river køkkendøren op og siger

Hedvig, – kom! Kom ind til mig!

(ser sig om)

Nej, her er hun ikke.

GINA

Så er hun i det lille kammerset sit da.

HJALMAR udenfor

Nej, her er hun heller ikke.

(kommer ind)

Hun må være gåt ud.

GINA

Ja, du vilde jo ikke vide af hende nogen steds i huset.

HJALMAR

Å gid hun bare snart vilde komme hjem, – så jeg rigtig kan få sagt hende –. Nu skal alt bli’ godt, Gregers; for nu tror jeg nok, vi kan begynde livet om igen.

GREGERS stille

Jeg vidste det; gennem barnet vilde oprettelsen ske.

Gamle Ekdal kommer i døren til sit værelse; han er i fuld uniform og har travlt med at spænde sabelen om sig.

HJALMAR forbauset

Far! Er du der!

GINA

Var det i kammerset far skød?

EKDAL harmfuld, nærmer sig

Så du går på jagt alene, du, Hjalmar?

HJALMAR spændt, forvirret

Det var altså ikke dig, som skød på loftet?

EKDAL

Skød jeg? Hm!

GREGERS råber til Hjalmar

Hun har selv skudt vildanden, du!

HJALMAR

Hvad er dette her!

(skynder sig til loftsdøren, river den tilside, ser ind og skriger højt)

Hedvig!

GINA løber mod døren

Jøss’, hvad er det!

HJALMAR går ind

Hun ligger på gulvet!

GREGERS

Ligger Hedvig!

(ind til Hjalmar)

GINA samtidigt

Hedvig!

(ind på loftet)

Nej, nej, nej!

EKDAL

Hå-hå; går hun også på skytteri?

Hjalmar, Gina og Gregers slæber Hedvig ind i atelieret; i den nedhængende højre hånd holder hun pistolen fastklemt mellem fingrene.

HJALMAR forstyrret

Pistolen er gåt af. Hun har truffet sig selv. Råb om hjælp! Hjælp!

GINA løber ud på gangen og råber ned

Relling! Relling! Doktor Relling; fly’ herop så fort De kan!

Hjalmar og Gregers lægger Hedvig ned på sofaen.

EKDAL stille

Skogen hævner.

HJALMAR på knæ ved hende

Nu kommer hun sig snart. Nu kommer hun sig –; ja, ja, ja.

GINA som er kommen ind igen

Hvor har hun truffet sig? Jeg kan ikke se nogen tingen –

Relling kommer hurtigt, og straks efter ham Molvik; den sidste er uden vest og halstørklæde, med åben livkjole.

RELLING

Hvad er her på færde?

GINA

De siger, Hedvig har skudt sig.

HJALMAR

Kom her og hjælp!

RELLING

Skudt sig!

Han rykker bordet til side og begynder at undersøge hende.

HJALMAR ligger og ser angstfuldt op på ham

Det kan da ikke være farligt? Hvad, Relling? Hun bløder næsten ikke. Det kan da ikke være farligt?

RELLING

Hvorledes gik det til?

HJALMAR

Å, hvad ved jeg –!

GINA

Hun vilde skyde vildanden.

RELLING

Vildanden?

HJALMAR

Pistolen må være gåt af.

RELLING

Hm. Ja så.

EKDAL

Skogen hævner. Men jeg er ikke ræd alligevel.

(går ind på loftet og lukker efter sig)

HJALMAR

Nå, Relling, – hvorfor siger du ingen ting?

RELLING

Kuglen er gåt ind i brystet.

HJALMAR

Ja, men hun kommer sig da!

RELLING

Du ser vel, at Hedvig ikke lever.

GINA brister i gråd

Å barnet, barnet!

GREGERS hæst

På havsens bund –.

HJALMAR springer op

Jo, jo, hun må leve! Å, gud velsigne dig, Relling, – bare et øjeblik, – bare så længe til jeg kan få sagt hende, hvor usigelig jeg holdt af hende hele tiden!

RELLING

Hjertet er truffet. Indre forblødning. Hun døde på stedet.

HJALMAR

Og jeg, som jog hende fra mig som et dyr! Og så krøb hun forskræmt ind på loftet og døde i kærlighed for mig.

(hulkende)

Aldrig få gøre det godt igen! Aldrig få sige hende –!

(knytter hænderne og skriger opad)

Å, du der oppe –! – Hvis du er da! Hvi gjorde du mig dette!

GINA

Hys, hys, du må ikke anmasse dig så fælt. Vi havde vel ikke ret til at beholde hende, kan jeg tro.

MOLVIK

Barnet er ikke dødt; det sover.

RELLING

Sludder.

HJALMAR blir stille, går hen til sofaen og ser med korslagte arme på Hedvig

Der ligger hun så stiv og stille.

RELLING søger at løse pistolen

Den sidder så fast, så fast.

GINA

Nej, nej, Relling, bræk ikke fingrene hendes; la’ pigstolen sidde.

HJALMAR

Hun skal få den med sig.

GINA

Ja, la’ hende det. Men barnet skal ikke ligge og paradere her ude. Hun skal ind i kammerset til sig selv, skal hun. Ta’ i med, Ekdal.

Hjalmar og Gina tar Hedvig imellem sig.

HJALMAR mens de bærer

Å, Gina, Gina, holder du dette ud!

GINA

Den ene får hjælpe den anden. For nu er vi da halvt om hende, ved jeg.

MOLVIK strækker armene ud og mumler

Lovet være herren; til jord skal du blive; til jord skal du blive –

RELLING hvisker

Hold kæft, menneske; du er jo fuld.

Hjalmar og Gina bærer liget ud gennem køkkendøren. Relling lukker efter dem. Molvik sniger sig ud på gangen.

RELLING går hen til Gregers og siger

Aldrig skal nogen binde mig på næsen, at dette her var et vådeskud.

GREGERS som har ståt skrækslagen, i krampagtige rykninger

Ingen kan sige, hvorledes det forfærdelige gik til.

RELLING

Forladningen har svi’d kjolelivet. Hun må ha’ trykket pistolen lige imod brystet og fyret af.

GREGERS

Hedvig er ikke død forgæves. Så De, hvorledes sorgen frigjorde det storladne i ham?

RELLING

Storladne blir de fleste, når de står i sorg ved et lig. Men hvor længe tror De den herligheden varer hos ham?

GREGERS

Skulde ikke den vare og vokse for livet!

RELLING

Inden tre fjerdingår er lille Hedvig ikke andet for ham end et vakkert deklamationstema.

GREGERS

Og det tør De sige om Hjalmar Ekdal!

RELLING

Vi skal snakkes ved, når det første græsset er visnet på hendes grav. Da kan De få høre ham gulpe op om «det faderhjertet for tidligt frarevne barn»; da skal De få se ham sylte sig ind i rørelse og i selvbeundring og i selvmedlidenhed. Pas De på!

GREGERS

Hvis De har ret, og jeg har uret, så er ikke livet værd at leve.

RELLING

Å, livet kunde være ganske bra’ alligevel, når vi bare måtte få være i fred for disse velsignede rykkere, som render os fattigfolk på dørene med den ideale fordring.

GREGERS ser frem for sig

I så fald er jeg glad, at min bestemmelse er, hvad den er.

RELLING

Med forlov, – hvad er da Deres bestemmelse?

GREGERS i færd med at gå

At være den trettende mand tilbords.

RELLING

Å fan’ tro det.

Innledning til Vildanden

ført i pennen av Asbjørn Aarseth

BAKGRUNN

Det skuespillet som Ibsen fikk utgitt i 1884, var på flere måter forskjellig fra dem han hadde skrevet tidligere. Likevel er det ikke minst i forfatterskapets foregående deler vi må lete etter mulige sammenhenger og forutsetninger. Det er ikke uten interesse at han to ganger tidlig i karrieren hadde startet arbeid på sceniske verk med en fugl i tittelen, nemlig skuespillet Rypen i Justedal, som ble avbrutt før to akter var ferdigskrevet (1850), og Fjeldfuglen, som var tenkt som en romantisk opera hvor han ville benytte det samme sagnstoffet, men som ble lagt til side etter at han var kommet til begynnelsen av annen akt (1861). Ellers er det flere fuglenavn å finne i Ibsens lyriske dikt, og vi støter på dem også i dramaene, blant annet i Kjærlighedens Komedie (1862), hvor hovedpersonene heter Falk og Svanhild, og i Peer Gynt (1867), hvor Anitra (det italienske ordet for ‘and’) opptrer i fjerde akt. At et av Torvald Helmers kjælenavn på Nora i Et dukkehjem (1879) er «lærkefuglen», kan også nevnes i denne sammenhengen.

Når dette er sagt, må det legges til at eksemplene fra tidligere dramaer gjelder navn og betegnelser på fugler som refererer til mennesker, mens «Vildanden» refererer til et tenkt individ av slekten Anas som holder til inne på loftet. Dette er altså et nytt element i Ibsens dramatikk. I Peer Gynt forekommer i det stummende mørket i slutten av annen akt en lyd som «høres som Vingeslag af store Fugle» (HIS 5, s. 564 l. 20), men skrikene som disse fuglene ytrer, inngår i dialogen med Bøjgen som menneskelige observasjoner og oppfordringer, slik at det ikke er tale om helt vanlige fugler.

Spør man hvor Ibsen fikk ideen til å bruke en villand i sitt skuespill, er det ikke vanskelig å finne et nærliggende svar fra norsk litteratur. Johan Sebastian Welhavens dikt «Søfuglen» (1836) skildrer en svømmende villand som blir skutt av en jeger, og som ikke kan annet enn å dykke til bunns for å skjule seg i tangen og dø der. Ibsen lar gamle Ekdal fortelle om grosserer Werles andejakt, og om hvordan hans dyktige jakthund greier å dykke etter fuglen og bringe den til overflaten igjen, slik at den overlever og etter hvert blir anbragt på loftet hos familien Ekdal. Der finnes det også andre dyr, mellom gamle juletrær og andre henlagte gjenstander. Det har ikke vært vanlig å stille spørsmål om hvilke dyrearter som er representert på loftet bak skyvedørene i fotografens atelier, men en nærmere undersøkelse kan gi interessante resultater. Det viser seg at familien Ekdal i tillegg til anden holder høns, kaniner og duer – og gamle Ekdal er nøye med å opplyse om at de har et par sjeldne varieteter av denne arten, nemlig tumlere og kroppduer. Dette er dyrearter som samtlige nevnes tidlig i Charles Darwins On the Origin of Species (1859). Ibsen kan ha lest dette meget omtalte verket i sin helhet eller utvalgte deler i dansk oversettelse ved J.P. Jacobsen: Om Arternes Oprindelse (1872). I en seksjon i innledningskapitlet om «De forædlede Varieteters Særkjende» forteller Darwin blant annet:

Af Høns har jeg holdt næsten alle britiske Racer, jeg har lagt til af dem og krydset dem og har undersøgt deres Skeletter, og det synes mig næsten sikkert, at de alle ere Efterkommere af den vilde indiske Høne: Gallus bankiva; dette er ogsaa det Resultat, hvortil Hr. Blyth og Andre, der have studeret denne Fugl i dens Hjemstavn, ere komne. For Ændernes og Kaninernes Vedkommende, blandt hvilke der er flere indbyrdes meget afvigende Racer, er det øjensynligt, at de alle nedstamme fra den almindelige Vildand og den vilde Kanin (Darwin 1872, 20).

I kapitlets neste seksjon behandler Darwin «Husdueracerne, deres Forskjelligartethed og Oprindelse», og her skriver han blant annet: «Ja, jeg troer ikke engang, at nogen Fuglekjender vilde sætte den engelske Brevdue, den kortnæbede Tumler, den spanske Due, Berberduen, Kropduen og Hugstjerten i samme Slægt» (Darwin 1872, 24). At Ibsen tar i bruk så spesielle varietetsnavn som «tumlere» og «kropduer» for Darwins betegnelser tumblers og pouters (Darwin 1859, 23), tyder på at det er Jacobsens oversettelse som er hans kilde (jf. Aarseth 2005, 6). For øvrig er det kjent at da Ibsen i årene omkring 1880 oppholdt seg i Roma, var Darwin det store samtaleemnet blant skandinavene der. Ibsen var særlig interessert i å diskutere naturvitenskapelige emner, ikke minst med nettopp J.P. Jacobsen, som var i Roma fra 1878 til 1879 (jf. Heiberg 1995, 130–33).

En helt åpenbar henvisning til Darwin finner vi i skuespillets første akt, hvor kammerherrene og fru Sørby etter middagen taler om at man ved en slik anledning forventes å bidra til underholdningen. En av dem kommenterer den typen innsats med å si «Herre gud, når det gjelder kampen for tilværelsen, så –». Kampen for Tilværelsen er Jacobsens danske oversettelse av Darwins tittel på tredje kapittel av On the Origin of Species by Means of Natural Selection, «Struggle for Existence» (Darwin 1859, 60). Man kan undres på hva Ibsen ville med å legge inn slike mer eller mindre skjulte allusjoner til Darwins hovedverk i sitt skuespill. Det er neppe et ønske om å markere at han tar stilling til den omstridte utviklingslæren; snarere vil han gi leserne og tilskuerne en opplevelse av at skuespillet tar opp aktuelle vitenskapelige emner, og at dikteren er godt orientert i samtidens intellektuelle debatt.

I deler av Skandinavia var det i 1860-årenes høykonjunktur stor aktivitet i form av skogsdrift med tanke på eksport. Noe av bakgrunnen for handlingen i Vildanden, især handlingens forhistorie, kan være å finne i den omfattende hugsten som ble drevet i skogene blant annet på Østlandet og i deler av Sverige. Dette gav økt sysselsetting på bygdene, og handelen blomstret, også på kysten, hvor skipene kom og hentet tømmer til husbygging, skipsbygging o.a. i landene i Vest-Europa. Om den ofte hensynsløse skogsdriften som utfoldet seg på denne tiden, skriver Gunnar Ahlström:

Det fuffens som Ibsen i Vildanden antyder, att grosshandlare Werle gjort sig skyldig till, «al den ulovlige hugst på statens grund», är sannolikt en reflex av förhållandena just i Sverige. Marknadens mest iögonfallande exploatör var här den från Skottland invandrade dynastien J. Dickson & Co. Denna till miljonärglans uppstigna firma invecklades under 1860-talet i en jätteprocess, som gällde just olaga avverkning ur kronoskogar i Västerbotten (Ahlström 1973, 23).

Også på andre måter er det tydelig at Ibsen ønsker å spille på forhold i samtiden. Det gjelder særlig valget av fotografyrket for Hjalmar Ekdal. Teknologien med å skape kjemisk-mekaniske avbildninger av mennesker, landskaper eller hvilke motiver som helst, hadde vært under utvikling siden tidlig på 1820-tallet, og omkring midt på 1800-tallet hadde man nådd så langt at det kunne være et yrke som det var mulig å leve av. I Kristiania hadde Ibsen i sin tid bodd i et hus hvor det også bodde en fotograf, Eduard Larssen, en av de tidligste fotografene i Norge (jf. Bull 1966, 10), og han hadde dermed hatt anledning til å sette seg inn i de tekniske sidene ved fotografikunsten. Det kan vi se spor etter for eksempel i femte akt av Peer Gynt, hvor Den magre refererer til teknikken med å fremkalle et positivt fotografisk bilde på grunnlag av et negativt.

Blant Ibsens opptegnelser som kan dateres til tiden etter En folkefiende, er det enkelte som synes å peke mot Vildanden. Det gjelder dem som refererer til «Fotografen, den mislykkede digter E. L.» (NBO Ms. 4° 1674). Francis Bull mener dette kan være en hentydning til «fotografen og litteraten» Eduard Larssen, Ibsens nabo i Kristiania, som enten i 1861 eller 1862 hadde tatt det tidligste fotografiet som er kjent av dikteren, og som Bull betrakter som en av modellene for Hjalmar Ekdal (HU 10, 10; Bull 1966, 10, 12, 16–17). Det er mulig at Ibsen i utgangspunktet har hatt denne fotografen i tankene for sitt nye skuespill, men det er lite i notatene om E. L. som minner om den ferdige Hjalmar-skikkelsen, bortsett fra at begge er fotografer.

I 1860-, -70- og -80-årene skjedde det en gradvis utvikling i fotograferingsteknologien. En rekke franske, engelske og tyske oppfinnere bidro til stadig forbedring av mulighetene til å feste lysinntrykk til en plate, og til å kopiere avtrykk over til papir. Man fremstilte sølvbromid, anvendelig som lysømfintlig belegg på den fotografiske platen. Lenge var det nødvendig å bruke våte glassplater, men i 1862 kom man frem til en metode som gjorde det mulig å ta i bruk tørre plater, noe som ble vanlig på 1870-tallet og gjorde sitt til at fotografering ble mer utbredt, også blant amatører. Kjemisk ømfintlighet for farveinntrykk var blitt oppdaget i 1873, og fotografisk gjengivelse av farver ble i prinsippet mulig på 1880-tallet. I 1884, det året Ibsen gav ut Vildanden, presenterte en amerikansk fotograf, George Eastman, det første rullefilmkameraet. Det bygget på eksponering i serier, noe som ved fremkalling og tilsvarende rulleprojeksjon på en skjerm gav illusjonen av «levende» bilder (jf. Svensk uppslagsbok 1947–55 fotografi; Salmonsen Fotografi). Om Ibsen hadde detaljert kjennskap til denne teknologiske utviklingen, vet vi ikke, men han har trolig vært innforstått med at tiden bød på muligheter for epokegjørende oppfinnelser for innsiktsfulle og energisk arbeidende fotografer.

Går vi inn i tematikken, vil vi se at Ibsen denne gangen også lar en av sine personer presentere fordringer om sannhet og ærlighet, som han hadde gjort så mange ganger før, og ikke minst i sitt forrige skuespill, En folkefiende (1882). Bjørnstjerne Bjørnson hadde i sitt skuespill fra 1883, Over Ævne I, formet sin hovedperson, pastor Sang, som en prest med brennende tro på miraklets mulighet, men med en slutt som kan sees som en overanstrengelse som blir dødelig både for hans syke hustru og for ham selv. Stykket gjorde sterkt inntrykk på Ibsen, og det kan ha innvirket på utformingen av Gregers Werles sterke krav til sine medmennesker (jf. HU 10, 22).

Liksom Bjørnson ikke hadde identifisert seg totalt med sin troende mirakelprest, hadde heller ikke Ibsen denne gangen gjort idealistens moralsyn til noen entydig del av verkets norm. Spørsmålet stilles om det er rimelig å konfrontere alle og enhver med slike høye, idealistiske krav. Særlig kan det bli smertefullt for personer som har innrettet seg i en eksistens som hviler på en stor grad av selvbedrag. Her kan det vises til sentrale personer i tidligere verk; først og fremst Peer Gynt, men også sakfører Stensgaard i De unges Forbund (1869) sikter høyere enn det viser seg å være grunnlag for. Hvor det er farsemessige innslag, som til dels i de to nevnte eksemplene, går effekten snart over, men tankeløs adferd kan også få skjebnesvangre følger. Det var også lett for leserne i samtiden å ane konturene av den strenge Brand-skikkelsen i Gregers Werles forhold til familien Ekdal.

En viss likhet mellom Gregers Werle og Tomas Stockmann i En folkefiende kan også nevnes. Begge er kommet tilbake til sin fødeby etter et nokså langt opphold på et mer avsondret sted. Der har begge hatt god anledning til å utvikle ideer som de har kunnet presentere for sine medborgere ved returen til hjemstedet. Ideene er riktignok ikke sammenfallende, selv om de i begge tilfeller har fått eller får en viss igangsettende virkning for handlingen. I Stockmanns tilfelle gjelder det et forslag om å anlegge et kurbad i byen, mens det for Gregers Werle er en idé om å stille ideelle fordringer til menneskene.

For å finne en utvilsom kilde i samtidens eller den nære fortidens litteratur til forholdet mellom personene i Vildanden, kan vi gå til Charles Dickens’ forfatterskap. Enkelte har pekt på at Hjalmar Ekdal ikke er uten likheter med Mr. Micawber i David Copperfield (1849–50) (jf. Bradbrook 1946, 105; Bull et al. 1955–63, b. 4:2, 424; Smidt 2004, 68). Spesielt Dickens-figurens vekslende sinnsstemninger, hans sangvinske tro på at «something will turn up», og hans deklamatoriske patos kan være gjenspeilet i Hjalmar. Micawber deler også åpenbart sin kones klippefaste tro på hans store talenter.

Viktigere er likevel det tydelige slektskapet Vildanden viser med Dickens’ roman Little Dorrit (1855–57). Denne ble raskt utgitt i dansk oversettelse ( Lille Dorrit) ved L. Moltke. Romanen er delt i to, Første Bog – Fattigdom og Anden Bog – Rigdom. Ibsen vender om på rekkefølgen idet han lar skuespillets første akt presentere rikdommen, grosserer Werles middagsselskap, mens de fire øvrige aktene presenterer fattigdommen, den småborgerlige familien Ekdals loftsleilighet. Hvis vi betrakter gamle og unge Ekdal hos Ibsen under ett, er det tre parallelle hovedpersoner i de to diktverkene. For det første møter vi en egentlig bra og opprinnelig velsituert litt eldre mann (henholdsvis William Dorrit og gamle Ekdal) som det en gang i fortiden er begått revestreker mot, og som for kortere eller lengre tid er kommet i fengsel. Denne personen (i Ekdals tilfelle far og sønn) hyller seg inn i sentimental og krevende egoisme og en blomstrende livsløgn (fornem gentleman, bjørnejeger, oppfinner). Dernest har vi en mann av mellomgenerasjonen (Arthur Clennam, Gregers Werle) som kommer tilbake til sitt lite hyggelige barndomshjem etter et lengre fravær og oppdager ting som plager ham. Han er en uvanlig idealistisk person som bærer på skyldfølelse på grunn av en urett en av hans foreldre synes å ha begått, og som vier seg til oppgaven å hjelpe ofrene. Den tredje hovedpersonen er en helt ung kvinne eller tenåring (Amy Dorrit, Hedvig Ekdal) som av sitt gode hjerte og kjærligheten til sin far er villig til å gjøre alt for ham uten takk for sin selvoppofrelse. Gregers Werles kyniske far har også et motstykke i Arthur Clennams hardhjertede mor. En viss likhet er det dessuten mellom gamle Ekdal – Hjalmars far – og den stakkarslige Frederick Dorrit, Williams bror, og Relling leder tankene til den rødnesede doktor Haggage i Marshalsea-fengselet.

Å peke på likheter mellom karakterene i en roman og et drama bør ikke føre til at man glemmer vesentlige strukturelle forskjeller mellom de to genrene. I romanen får leseren et langt bredere inntrykk av de mange personene og deres vekslende omgivelser – i dramaet er deres dominerende egenskaper satt på spissen ved hjelp av dialogiske konfrontasjoner. I alle skuespill er handlingen lagt til en foreløpig uavsluttet og derfor spennende dramatisk nåtid, ikke til en avsluttet, fortalt fortid, selv om det hos en dramatiker som Ibsen gjerne kastes glimt av en ofte fjern og ukjent fortid som bidrar til å gjøre nåtidens valg skjebnesvangre.

Spør man hva som er karakteristisk for et skuespill som Vildanden, er det for det første mulig å vise til noe Ibsen skrev til sin forlegger Frederik Hegel da han sendte det ferdige manuskriptet 2. september 1884: «Dette nye stykke står i visse måder på en plads for sig selv i min dramatiske produktion; fremgangsmåden er i forskellige henseender afvigende fra min tidligere.» Han avstår fra å uttale seg nærmere om hva avvikene består i; det blir overlatt til leserne å oppdage. Det kan være den tvetydige belysningen som blir idealisten Gregers til del. Hans fordring til Hjalmar og Gina om å rydde all fortielse til side og ta et oppgjør som kan skape en helt ny livsfølelse i deres ekteskap, har ikke noen løftende virkning på forholdet deres. At idealisten feilbedømmer sin venn, kan nok kalles et avvik fra den tidligere dramatikken. Resultatet bidrar til en vridning av genremessig art. En uttalelse Ibsen kom med etter å ha sett Det kongelige Theaters oppførelse av Vildanden i København i 1898 (gjengitt i det danske Nationaltidende 28. juli 1926), har interesse når det gjelder stykkets genremessige egenskaper. Han var ikke helt tilfreds med forestillingen, siden den inneholdt for mye farse: «Det skal være Tragi-komedie […] ellers bliver Hedvigs Død uforstaaelig» (sitert etter HU 19, 219). Uttalelsen falt flere år etter at stykket var skrevet, men den viser i alle fall at dikteren var opptatt av effekten av teaterets presentasjon, og at han hadde et bestemt siktemål som ikke alltid ble honorert.

Begrepet tragikomedie kan være et stikkord til spørsmålet om avvik fra de tidligere skuespillene. Da Ibsen fullførte sitt forrige verk, En folkefiende, hadde han vært i tvil om han skulle kalle det et lystspill eller et skuespill (jf. brev til Frederik Hegel 21. juni 1882); det ble til at han valgte det siste. Også Vildanden ble kalt «skuespil», et begrep som kunne romme mange typer uttrykk. I det antikke dramaet var det viktig å skille klart mellom tragedie og komedie, men fra og med barokken ble det akseptabelt å kombinere persontyper og uttrykksmidler fra de to formene. Mens tragedien gjerne hadde fyrstelige personer og komedien gjorde bruk av borgere og slaver, fikk sosiale skiller mindre betydning fra og med William Shakespeare. Ibsen velger å åpne skuespillet med å fremstille et miljø av velstående borgere, og deretter flytter han fokus over på et miljø av fattigfolk. Likevel er det ikke noen tilsvarende fordeling mellom de to kretsene av seriøse og farsemessige trekk. De mange kammerherrene i første akt er utpreget komiske skikkelser: en «blegfed», en «tyndhåret» og en «nærsynt» herre, som ikke har noe fornemt eller heroisk hverken ved sitt utseende eller ved sine bidrag til samtalen. Sammenstillingen av komiske og tragiske trekk er enda mer gjennomført i stykkets siste deler. Selv etter at Hedvig er død og bæres inn i atelieret, finner vi eksempler på komiske virkemidler. Kandidat Molvig, preget av utskeielsen kvelden før, ytrer seg dels i bibelske og dels i liturgiske vendinger, noe som får parodisk effekt, særlig ved Rellings irettesettelser.

Den sentrale komiske skikkelsen er likevel Hjalmar, som veksler mellom det selvtilfredse og det selvmedlidende, samtidig som han er ute av stand til å sette seg inn i andre menneskers, særlig Hedvigs, følelser og behov. Hjalmars uttrykksmåte kan i enkelte situasjoner virke umåtelig pompøs og selvhøytidelig. Ginas manglende fortrolighet med en del fremmedord er også et komisk virkemiddel, men på en helt annen måte, siden hun er folkelig og uten språklig dannelse. At disse to opplever den unge pikens død som en rystende utgang på sin til dels trivielle ekteskapskonflikt, gir handlingen et tragisk islett. Tragikomedie er blitt beskrevet som en moderne genre (jf. Guthke 1966, 144), og Ibsen kan også ha oppfattet den slik. Det er ikke lett å finne klare forbilder i tidligere dramatikk, og han har trolig opplevd sitt bidrag mer som begynnelsen på noe nytt enn som avslutningen på noe tradisjonelt.

IBSENS SPRÅKLIGE UTVIKLING

Når man ser Ibsens samtidsdramaer i lengdesnitt, kan man få inntrykk av et herkules-, for ikke å si sisyfosarbeid med å finne frem til former som kunne bli stående. Perfektum partisipp ble’t er av de sikre, men ellers er det adskillig vakling både fra drama til drama og innenfor det enkelte skuespill. I Vildanden opptrer tre presensformer av be: be’r, ber og bér, og Ibsen skriver blive, bli’ og bli. De to forekomstene av blive står i en slags religiøs kontekst og er stilistisk markert. At duene flyver, og Gina ber doktor Relling «fly’ herop så fort De kan», er et eksempel på forskjellen mellom skriftspråk og gjengitt folkelig talemål. Werle kan si at han «begynder at drage på alderen» enten fordi det kan regnes som et fast uttrykk eller for å markere ham som eldre kondisjonert, som Den fede herre når han spør Hjalmar: «Har De ikke taget nogen med af Deres egne?», mens det ellers heter ta’t. Hjalmars «Nej, livet opdrager, ser du», mens det ellers heter dra’r, kan skyldes at Ibsen ofte beholder den eldre formen i sammensetninger, men kan også gjøre Hjalmars gjennomførte svulstighet mer høytidelig, i likhet med det eneste giv i «Ikke øl i en sådan stund. Giv mig fløjten», hvor det ellers brukes gi’ i imperativ.

Andre forskjeller er det vanskeligere å forklare som annet enn tilfeldige, for eksempel spør og spør’ i samme funksjon. Og bruken av spørger er et eksempel på at Ibsen kan bruke mer tradisjonelle former i sceneanvisningene enn i replikkene. Er det et poeng ved leietjener Pettersens første været og de to neste vær’t? Alle sier blir, også Ibsen i sceneanvisning, unntatt Hjalmar: «Det er bedst, jeg bli’r alene om det alt sammen». Ekdal sier at anden «er gåt i kurven», men at han har «gå’t den vejen før». For å se om imperativene med la’ skiller seg fra dem med lad, kan man sammenligne noen av Ginas formuleringer: «lad mig se», «Lad mig hjælpe dig», «men lad os først se at få ham til køjs», « Vor herre lad mig da aldrig leve den dag, da jeg skulde sidde som enke!» , «La’ bare mig», «Men så la’ alt det andre ligge så længe», «la’ pigstolen sidde», «Ja, la’ hende det». At Hedvig sier «Det skal bli morsomt», men «Jeg vil altid bli’ her hjemme og hjælpe far og mor», kan tenkes å markere trykkforskjell. Et slikt poeng er mindre opplagt i «Det skal visst bli’ en ny vej op til vandtrauget» og «du lovte mig jo, at imorgen skulde der bli’ tilstelning».

Konklusjonen bør vel bli at forskjellen er klart tilsiktet på en del steder og mest sannsynlig ikke tilsiktet på en del andre. Det gjelder nok også forskjeller som dra’r med apostrof og tar uten, her og i flere av dramaene (med - ge- utelatt i begge). I Lille Eyolf (1894), John Gabriel Borkman (1896) og Når vi døde vågner (1899) bruker Ibsen ta’ r.

Ifølge Konkordans over Ibsens dramaer og dikt opptrer bra’ for første gang i Peer Gynt og brav for siste gang i Samfundets støtter. Bra uten apostrof er ikke registrert. De 16 forekomstene i Vildanden er ifølge konkordansen flere enn i noe annet drama (Noreng, Hofland & Natvig red. 1993).

Stykket begynner med en dialog mellom leietjener Jensen og grossererens tjener Pettersen, der Ibsen presenterer tjenerskapets språkform når de snakker seg imellom. Uttalen er ikke farvet av at de ferdes i kondisjonerte hjem. Begge banner og sier «Fan’» og Pettersen «ja gu’» og «Jøss’» – også det siste er begrenset til folkemålet; det er bare han og Gina som bruker det. Men Pettersen bruker enkelte kondisjonerte fremmedord. Han gir dem en folkelig vri overfor Jensen, «proppenerer» for proponerer og «kantoret» for kontoret. Når Ibsen lar ham si spandere og sjangtil, som det ikke var så lett å folkeliggjøre skriftlig, kan man vel gå ut fra at han tenkte seg en uttale med trykk på første stavelse for alle fire. Imidlertid er det et poeng at Pettersen bruker sine fremmedord riktig. Vi har Ginas ord for at han er en sjofel person ( «denne her sjofle Pettersen»), men så snart hans nærmeste overordnede, fru Sørby, dukker opp, blir han overflatisk dannet og svarer «Ja vel, fru Sørby» og tilsvarende i de få replikkene han har lenger ute.

Gamle Ekdal gjør entré i første akt og viser straks sin mest markante språkvane, å sløyfe subjektet: «Må så nødvendig ind på kontoret, Pettersen» , «Hørte det i porten, far» , «Ved det nok, – hm!» . Også avslutningen «hm» går igjen i en del av replikkene hans. Fraværet av subjekt er tydeligst når han snakker med noen utenom familien, som da han «går og mumler» mens han passerer forbi gjestene for å slippe ut: «Ber om forladelse. Er kommen den gale vejen. Porten lukket; – porten lukket. Ber om forladelse» . I replikkene fører han ellers et nøytralt språk. Et minne om tidligere militærliv kan det være når han sier at «det er klein moro at gå morgentur alene, du», og når han omtaler uniformen som «munduren», likesom både subjektfraværet og «hm» kan antyde rester av en kort og militær tone.

At Hedvig er et barn på 14 år, er lite markert i det språklige uttrykket, kanskje unntatt noen interjeksjoner som «Å ja!». Det oftest siterte av Ibsens humoristiske innslag i stykket er jo «Å, mor står midt oppe i sildesalaten, hun». Det er vel ment som et ekko av morens måte å si det på at hun er travelt opptatt med noe. At Hedvig plasserer uttrykket i feil kontekst, svarer til andre humoristiske innslag: Hjalmar er nær ved å si at det skal ikke krummes et hår på hodet til villanden, men stopper akkurat i tide og endrer det til at ikke en fjær skal ribbes av dens hode. Neste humoristiske innslag er da Hjalmar sier at gamle Ekdal «stammed ned fra to oberstløjtnanter, – ja, fra den ene efter den anden, naturligvis», og da Hjalmar vil ha med seg «Mine videnskabelige værker, naturligvis, – de tekniske tidsskrifter, som jeg bruger til opfindelsen» , og Gina spør om hun ikke skal få Hedvig til å skjære dem opp. For øvrig er det mer påfallende at Hedvig nettopp ikke har tatt opp morens folkelige vendinger og heller ikke Hjalmars svulstige metaforer. Man kan lure på hvem som egentlig har lært henne å snakke som hun gjør; det blir ikke nevnt venninner, og hun går ikke lenger på skolen. Men det fremgår at doktor Relling kjenner henne godt.

Foruten fru Sørby representerer doktoren den nøkterne fornuft i stykket, i likhet med doktor Fjeldbo i De unges Forbund, til dels uttrykt i medisinsk terminologi, for eksempel exstirperet, probat, fontanellen , tyfus og forrådnelsesfeber , og en ironisk medisinsk sjargong i likhet med doktor Rank i Et dukkehjem: «denne brydsomme retskaffenhedsfeberen; og så det, som værre er, – altid går De og ørsker i tilbedelses-delirium» , «Men De tar så skammelig fejl af de store vidunderfluerne, som De tror at se og høre omkring Dem» .

Det er vanskelig å kommentere de viktigste personenes språk uten at kommentaren går over til å bli litterær: For doktor Relling ble det aldri noe ekteskap med fru Sørby. Når han omtaler Hjalmars ekteskap, «Og så har du din flinke kone, som lunter så lunt ud og ind på filtsko og vagger i hofterne og hygger og steller for dig» , er det med en grov ironi som man kan ane skjuler en dyp lengsel etter et annet liv enn det han fører. Navnesymbolikken (jf. «reling») kan vel tolkes både som at han selv er på kanten til å ramle over bord, og at han holder Molvig og Hjalmar innenfor kanten ved å gjøre Molvig «dæmonisk» og med ideen til «opfindelsen» gi Hjalmar innhold i et ørkesløst liv som både han og familien egentlig trives ganske godt med. Han sier da også selv: «fraregnet min let forklarlige melankoli naturligvis – så befinder jeg mig så vel, som noget menneske kan ønske det» . Ibsen lar det bidra til hans velvære at han får oppfylt sitt stadige ønske om rikelig med smør.

Gregers Werle har helt siden ungdommen presentert «den ideale fordring»: «han gik omkring i alle husmandshytterne og præsenterte noget, som han kaldte ‹den ideale fordring›» , og han gjør det fremdeles, med ødeleggende virkning på Hjalmar og Ginas ekteskap. Det koster også Hedvig livet. Han har også andre innslag av den høyere stil, med følgende høydepunkter: «Jeg havde ventet så visst, at når jeg kom ind af døren, så skulde der slå mig imøde et forklarelsens lys både fra mand og fra hustru» , «Men du selv da, Hjalmar? Du må da vel ha’ ta’t en højere indvielse af det store opgør» , «For der er da vel ikke noget i verden, som kan lignes med det, at ha’ tilgivelse for en fejlende og løfte hende op til sig i kærlighed» .

Gregers og Hjalmar har en felles fortid som studenter og har vel dermed tatt opp de samme romantiske ideene og de samme måtene å uttrykke dem på. Men Hjalmar var den ledende i kretsen, noe Relling beskriver: «da så den kære søde Hjalmar var ble’t student på en måde, så galdt han straks for det store fremtidslys blandt kammeraterne også. Vakker var han jo, det drog, – rød og hvid, – slig, som småjomfruer helst vil ha’ fyrene; og da han nu havde dette letrørte gemyttet og dette hjertevindende i røsten, og da han forstod så pent at deklamere andres vers og andres tanker –» .

Vi kan ta med en liten samling av Hjalmars utgydelser: «livet opdrager, ser du», «Han svigted ikke sin gamle vens søn i trængselens dage», «Når en mand har følt skæbnens knusende slag på sit hoved, ser du», «den stakkers skibbrudne gubbe», «husk på, at jeg er en mand, som bestormes af sorgernes hær», «Hun er vor højeste glæde i verden, og – ( sænker stemmen) hun er også vor dybeste sorg, Gregers» . Virkningen går fra patetisk til ufrivillig komisk, og det virker befriende med et mer likefrem utbrudd: «Du er en skurk, Relling! – En kæltring er du! – Ah, skændige forfører! – Kunde jeg så sandt få nogen til at snigmyrde dig!» .

Gina er på sin side like full av språklige egenheter som Hjalmar. For det første bruker hun en del folkelige vendinger som man kan vente med hennes bakgrunn: om kvellerne, al tingen, derfor så, mankerer, jebursdag, sumplugt (misforståelse for sumpluft), nogen tingen, kaffien, smørrebrøder. I tillegg benytter hun en hel del fremmedord som hun mer eller mindre radbrekker. Dels er dette riktig ord med folkelig uttale ( hokkuspokkus og hurlomhej, pressenterer, hussere), dels riktig ord i feil form ( retuseres, pigstol), dels riktig form av feil ord ( dividere, krusifikser, regalerer, passasje, apartementer, intrikate, paradere), mens ressensér er hennes reaksjon på at Hjalmar sier at hun «er en bra’ ledsagerinde, at ha’ med på livsvejen». Men midt oppi virvaret sier hun: «Ja, for jeg har da altid været ligesom lidt mer kontant og suffisant end du». Og det har hun rett i. Denne ene gangen bruker hun riktig fremmedord i riktig form i riktig kontekst.

TILBLIVELSE

I flere brev skrevet blant annet i januar og februar 1883 nevner Ibsen at han er i gang med forberedelse til et nytt dramatisk arbeid (jf. nedenfor). Til Georg Brandes skriver han i brev fra Roma 12. juni 1883:

Jeg går i denne tid og tumler med udkastet til et nyt dramatisk arbejde i 4 akter. Der ansamler sig jo gerne mellem år og dag diverse galskaber i en, og dem vil man jo gerne have et afløb for. Men da stykket ikke kommer til at handle om rigsret eller om absolut veto, ikke engang om det rene flag, så tør det vel neppe påregne nogen opmærksomhed fra norsk side. Forhåbentlig er der vel imidlertid ørenlyd at finde andetsteds.

Han er lett ironisk når det gjelder den politiske situasjonen i Norge, som for tiden ikke har plass til noen litterær interesse, og han virker tilfreds ved tanken på at hans verk denne gangen ikke skal ha noen politisk relevans. Det er rimelig å anta at det nevnte utkastet har sammenheng med noen opptegnelser som finnes blant Ibsens etterlatte papirer, og som er trykt i Efterladte Skrifter (b. 1, 310–12; jf. b. 3, 465) (NBO Ms. 4° 1674). Han nevner i et brev til Frederik Hegel 5. september 1883 at han arbeider med stykket: «Mit nye skuespil kommer jeg ikke til at fuldføre før i løbet af den kommende vinter; men jeg håber at denne langsomme fremadskriden ikke vil være til skade for stykket.»

Vinteren går før Ibsen skriver til sin forlegger i København om starten på sitt nye skuespill. De politiske forviklingene i Norge, striden om riksrettssaken, har virket forstyrrende. Han trenger sinnsro, skriver han til Hegel 21. april 1884. Nå har han endelig fått det, og han er i full gang med skrivingen: «i denne uge vil første akt være ferdig, og jeg gør regning på at jeg så omtrent i midten af juni vil kunne melde Dem at det hele er afsluttet. Naturligvis kommer derefter renskriften.» Nokså presis kunne han 14. juni skrive til Hegel: «Herved har jeg den fornøjelse at meddele Dem at jeg i går fuldførte konceptet til mit nye skuespil» (NBO Ms. 4° 1115b, uten senere rettelser og tillegg). Han forteller videre at det er i fem akter, og han har beregnet at det vil utgjøre omtrent 200 trykte sider. Renskrivingen gjenstår, men han gjør oppmerksom på at den vil ta tid: Det vil være nødvendig med «en hel omskrivning for replikkernes vedkommende». Han tenker seg at det vil kreve to måneder. Samtidig slipper han ut litt informasjon om handlingen, slik at interessen skal stimuleres: «Dette stykke handler ikke om politiske eller sociale eller overhovedet om offentlige anliggender. Det bevæger sig helt igennem på familjelivets område. Diskussion vil det nok kunne fremkalde; men det vil ikke kunne vække anstød hos nogen.» Til Georg Brandes, som har måttet vente på brev en stund, skriver Ibsen 25. juni at han holder på med gjennomarbeidelsen av sitt nye skuespill. Han er kommet til

«den finere udformning af sproget og den mere energiske individualisering af karakterer og repliker» . Han forteller at han om noen få dager vil reise alene til Gossensass i Tyrol for å fullføre arbeidet, mens hans hustru og sønn reiser til Norge. To dager senere skriver han til Theodor Caspari omtrent det samme om arbeidet med skuespillet. Han legger til at han gjerne skulle ha vært med til Norge, men «I min alder får man nytte tiden til arbejde». I brev til Hegel 29. juni 1884 opplyser han at han dagen etter akter å reise til Gossensass, og vil derfra sende manuskriptet til det nye stykket straks det er ferdig: «1 ste akt er allerede her renskreven og 2 den påbegyndt […] Jeg har nu ingen anden tanke eller interesse end dette arbejde, og kommer således rimeligvis i denne sommer ikke hjem.»

Deretter skriver ikke Ibsen flere brev til Hegel på to måneder, og heller ikke til andre, uten Bjørnson og sin egen familie, de to som er reist til Norge og har satt seg som mål å komme til Nordkapp. I de brevene som han sender fra Gossensass, adressert vekselvis til Sigurd og Susanna, men slik at alle brev er til dem begge, gir han regelmessig rapport om hvordan bearbeidelsen av konseptet skrider frem og den ene akten etter den annen blir ferdig. Den 9. juli skriver han til Sigurd og kan fortelle at annen akt nå nærmer seg slutten: «Jeg begynder da straks på den næste; der er kortere.» Også brevet 20. juli er adressert til sønnen. Han forteller om gjester på hotellet hvor han bor, som Sigurd og Susanna kjenner fra tidligere som faste sommergjester, men han er også påpasselig med å rapportere om skrivearbeidet: «Anden akt, der er 8 sider længere end første, fuldførte jeg den 12. dennes; tredje akt påbegyndte jeg den 14. og håber at få den ferdig i løbet af denne uge. Jeg ser at det hele blir rundelig færdig i betimelig tid.» Den 28. juli kan han melde til Susanna: «I morgen eller senest iovermorgen blir jeg færdig med 3. akt, der er lige så lang, som den forrige, og går derefter ufortøvet i vej med den følgende. Jeg er fortræffelig oplagt til at arbejde her, og min levevis er fremdeles den samme som før beskrevet.» Den 9. august (med fortsettelse 10.) skriver han til Sigurd:

Med fjerde akt er jeg nu snart færdig; jeg håber at kunne afslutte den om nogle få dage og at hele stykket skal være i stand til afsendelse inden månedens udgang. Dette arbejde interesserer mig i høi grad, og jeg beskjæftiger mig stadig med det i tankerne, selv i de timer, da jeg ikke skriver.

Den 19. august er brevet fra Gossensass adressert til Susanna, og Ibsen informerer om arbeidets videre gang: «I forgårs blev jeg færdig med 4. akt, der er af omtrent samme længde som de forrige. Jeg arbejder nu på den 5. og håber, da denne er den korteste, at kunne få manuskriptet afsendt ved månedens slutning.» Til Sigurd skriver han så 27. august:

Mit stykke nærmer sig nu stærkt mod slutningen. Om 3–4 dage er det færdigt; så læser jeg det nøjagtigt igennem og sender det afsted. Det er mig en stor glæde at sysle med dette arbejde, der stadig vokser i enkeltheder; og jeg vil føle det som et savn, når jeg må slippe det fra mig; men glad skal jeg dog samtidig være.

I det samme brevet forteller han om et menneske blant sommergjestene han har observert med spesiell interesse, fordi det hjelper ham til å se en av skuespillets personer klarere: «Den tyske billedhugger, professor Kopf fra Rom har med sig en 13-årig datter, som er den ypperligste modell for Hedvig i mit stykke, jeg kan ønske mig; hun er smuk, har et alvorlig ansigt og væsen og er lidt gefrässig [glupsk].»

Brevet 30. august er adressert til Susanna. Nå kan han rapportere «at jeg nu netop har fuldført mit manuskript. Stykket blir meget omfangsrigt, større end noget andet af mine nyere skuespil. Jeg har fåt alt det frem, som jeg vilde have, og jeg tror ikke at det lettelig skulde kunne gøres bedre.» Det gjenstår bare to–tre dagers gjennomlesning, så vil han sende manuskriptet til sin forlegger. Omtrent samtidig får Hegel en foreløpig melding fra Ibsen om at han er ferdig. Nærmest i telegramstil skriver han 1. september 1884: «manuskriptet fuldførtes igår; idag sidste gennemlæsning, imorgen afsendelse.» Og neste dag går sendingen til København, med et lengre brev innlagt. Her skriver Ibsen nærmere om sitt forhold til skuespillet Vildanden, som nå i fire måneder har beskjeftiget ham hver eneste dag, og som han ikke uten et visst savn sender fra seg:

Menneskene i dette stykke er, trods deres mangehånde skrøbeligheder, dog ved denne langvarige daglige omgang med dem blevne mig kære; men jeg har det håb at de også vil finde gode velvillige venner i den store læsende almenhed og ikke mindst blandt skuespillerfolket; thi de frembyder alle uden undtagelse taknemmelige opgaver.

Han gjør seg også det håpet «at ‹Vildanden› måske kan lokke nogle af vore yngre dramatikere ind på nye veje, og dette vilde jeg holde for ønskeligt» .

At Ibsen denne gangen brukte så lang tid på renskrivingen, var uvanlig. Det tyder på at han så at det var ønskelig med en gjennomgripende forandring. Selv skriver han i et par av brevene (til Hegel og til Brandes) at han vil legge mye arbeid i utformingen av replikkene for at personene skal få sitt eget språk og hver sin uttrykksmåte. Francis Bull er på grunnlag av et inngående studium av opptegnelser og utkast til dette skuespillet blitt overbevist om «at Vildanden er det eneste stykket, av dem som vi har opptegnelser til, hvor Ibsen nesten helt har omlagt sin opprinnelige plan» (Bull 1966, 9).

Det er særlig to ting som er bemerkelsesverdige i historien om dette skuespillets tilblivelse, som Ibsen forteller fra Gossensass sommeren 1884 i brevene til Susanna og Sigurd og til Hegel. Det ene er den regelmessige og uavbrutte arbeidsprosessen som gjør at han med stor sikkerhet kan forutsi når skuespillet vil være ferdig gjennomarbeidet. Det andre er den sterke gleden ved arbeidet som han flere ganger gir uttrykk for, tilfredsheten ved å se hvordan verket former seg under hans hender, kjærligheten til selv de skrøpeligste av dramaets personer, overbevisningen om at denne kunsten er noe han behersker, og det frimodige håpet om at yngre dramatikere kunne ta lærdom av det han har fått til i Vildanden, og følge i sporene hans.

UTGIVELSE

En av de første dagene av september 1884 fikk Frederik Hegel pakken med manuskriptet til Vildanden. Den 20. september nevner han i brevkonsept til Ibsen at han anser et opplag på 8000 eksemplarer å være hensiktsmessig for det nye skuespillet. Han minner om at En folkefiende straks ble trykt i 10 000 eksemplarer, men at det har vist seg å være et for stort opplag på grunn av den betydelige restbeholdningen (KBK NKS 3742, 4°, II). I sitt svar av 5. oktober har Ibsen ikke noe å innvende mot et slikt opplag. Han er mer opptatt av at boken skal bli ferdig trykt så snart som mulig, av hensyn til teatrene. Dersom Hegel mener at andre hensyn, så som hensynet til boksalget, også bør spille inn, er Ibsen innstilt på å la forleggeren bestemme tidspunktet: «om dette hverken bør eller kan nogen anden dømme end De selv».

I de danske avisene har dikteren sett at hans nye arbeid skal være det skarpeste innlegget i tidens strid som hittil er kommet fra ham. Han tror ikke at et slikt rykte kan skade salget, «men pinligt vilde det berøre mig, om jeg deraf måtte uddrage den slutning at der i trykkeriet har været drevet misbrug med det til samme betroede manuskript, at dette kanske, Dem naturligvis uafvidende, har været udlånt, ja muligens cirkuleret i en videre kreds» . Hegel er snar med å berolige Ibsen på dette punktet. I brevkonsept av 10. oktober 1884 forsikrer han at den notisen som Ibsen har sett i det danske Morgenbladet, ikke er noe annet enn gjettverk: «Bladene kappes om at meddele Nyheder, ligemeget om de ere sande eller usande. Et andet herværende Blad har, for ogsaa at bringe en interessant Nyhed, fortalt sine Læsere, at ‹Vildanden› var Navnet paa et Skib, hvis Forlis spiller en Rolle i Deres ny Stykke» (KBK NKS 3742, 4°, II). Forleggeren kan innestå for at ingen uvedkommende har hatt mulighet til å se manuskriptet, og boktrykkeren har alltid vist full diskresjon. At slike fabrikerte meldinger kunne leses i avisene straks det var kjent at et nytt stykke av Ibsen var under trykking, røper at redaktørene på denne tiden regnet med at nyheter om Ibsens diktning – om de stammet fra pålitelige kilder eller ikke – ville virke som en magnet på leserne. Hegel kan ellers melde at trykkingen er i god gjenge, og at boken vil komme i handelen i den siste uken av oktober. Dermed kan det passe å få oversendt de brevene som Ibsen ønsker å legge ved boksendingene til teatrene. Disse følgeskrivene sendte Ibsen til Hegel i brev fra Gossensass 18. oktober.

Vildanden : skuespil i fem akter ble utgitt 11. november 1884. I brevkonsept 17. november kan forleggeren skrive til forfatteren: «Det er mig en overord[entlig] stor Glæde at kunne meddele Dem, at Deres ny Skuespil i alle tre Lande er blevet modtaget med den største Interesse, og den øjebl[ikkelige] Efterspørgsel synes at være endnu større end ved nogen af Deres tidligere Bøger» . Forlaget har sendt ut nesten hele opplaget på 8000 eksemplarer, og for at avsetningen ikke skal stanse opp, har Hegel allerede satt i gang trykkingen av et nytt opplag på 2000 eksemplarer: «Det gjelder om at handle hurtigt, og jeg har derfor ikke kunnet først indhente Deres Tilladelse, hvad jeg haaber De tilgiver» (KBK NKS 3742, 4°, II). Forleggeren kjente til at Ibsen lett kunne bli irritert dersom en bok var ute av handelen noen dager i den beste salgstiden. Han nevner samtidig at han for begge opplagene har godskrevet Ibsen med 600 kroner arket. Det var samme honorarsats som Ibsen hadde fått for førsteopplagene av Gengangere og En folkefiende. Denne gangen omfattet den trykte boken 15 ½ ark, noe som gav forfatteren et honorar på 9300 kroner. Det viste seg etter hvert at 10 000 eksemplarer av Vildanden var i meste laget: Det tok 30 år før et tredje opplag var nødvendig (jf. Tveterås 1950–96, b. 2, 208–09).

MOTTAGELSE AV UTGAVEN

Samme dag som boken ble gitt ut i København, 11. november 1884, forelå den til salgs hos bokhandlerne i Kristiania. Og samme dag kunne utførlige handlingsresymeer leses i Morgenbladet, Aftenposten og Christiania Intelligentssedler. Den 16. november innleder Dagbladets anmelder, Johan Irgens Hansen, sin omtale med en kritisk kommentar til den første øyeblikksmottagelsen av Vildanden i Kristiania-pressen. Man er selvsagt spent på å lære boken å kjenne:

Men naar nu Bogen kommer paa Toldboden her Tirsdag Middag Kl. 12, og saa en eller to sætter sig til at nilæse med det Maal at kunne fortælle Aften- og Morgenbladenes Abonnenter, hvordan det gaar i Vildanden, og at «Vildanden» er en virkelig Vildand, og at gamle Werle er slig og Sønnen et Fjog og Fru Sørby letfærdig og Gina tvilsom og Eklund [sic] senior reduceret og Eklund [sic] junior et Vrøvlehoved og Hedvig Vildand Nr. 2, og at de gjør saan og saan, og Bogen ender slig, – da er Godtfolk lige kloge og kjender ikke Bogen et Gran (Hansen 1884).

Irgens Hansen antar i sin anmeldelse at Ibsen denne gangen vil forvirre adskillige lesere, fordi Vildanden begynner der hvor dikteren ellers slipper. Man har vært vant med at det stilles ideelle krav i Ibsens skuespill. Nå gjøres det front mot denne idealismen. Kanskje vil det vise seg at det i denne boken «ligger en betydningsfuld Udviklings Overgang i en ny Fase», undrer anmelderen. Dikteren viser seg som en virtuos på mange måter, i eksposisjon og handlingsutvikling, selv om det kan virke eiendommelig at første akt utspiller seg hos verkseier Werle, mens de øvrige fire aktene er lagt til fotograf Ekdals bolig. Det er så vidt vi ser verkseieren igjen én gang senere, og noe tilsvarende gjelder fru Sørby. Men Ibsen greier å motivere personenes bevegelser. Werlenes skjebne har grepet inn i Ekdalenes tidligere, og gjør det igjen. Gregers ser det som sin livsoppgave å sone det hans far har forbrutt; faren vil stoppe ham. Den velmenende fru Sørby kommer med et gavebrev, og handlingen drives videre mot en fatal slutt. Hjalmars adferd forårsaker fortvilelse hos den 14-årige piken som er engstelig for å miste farens kjærlighet. Hun tar sitt liv med en indre nødvendighet, skriver Irgens Hansen, forårsaket av enfold og hengivenhet:

Og det er denne Enfold, som er hellig, fordi den bærer de store Følelser; det er denne Enfold, som er krænket, og det er over Hedvigs Lig Anklagen rejses – med en Magt større end Ibsen nogengang har ejet. For det er ikke Lægprædikantens Anklage mod de syndige Mennesker, ikke Sandhedsapostelens Krav til de skrøbelige, det er Menneskelighedens Talsmand mod enhver Krænkelse af det helligste Jorden ejer, Kjærligheden (Hansen 1884).

Her er en vingeskutt and, og her er vingeskutte mennesker. Man kan godt kalle den ekdalske familielykken en lurvet lykke. Det er likevel en slags lykke, og ingen har rett til å røve den, hverken med ideale fordringer eller på annen måte. Uten å si det rett frem er det tydelig at Irgens Hansen tar Rellings parti mot Gregers Werle. Anmelderen er også slått av dikterens mesterskap i replikken. Selv etter 20 års fravær fra hjemlandet har Ibsen bevart en levende språkbevissthet, og personenes natur og kultur blir betegnet gjennom ordvalg og vendinger. Noen kan synes at det er en lavtliggende språktone, men når det gjelder replikk-kunsten, skriver Irgens Hansen, har Ibsen ingen steder nådd høyere.

Bergens Tidende trykte 15. november 1884 en anonym anmeldelse av skuespillet, hvor dets utvilsomme kvaliteter som teaterstykke fremheves. Det byr på flere interessante figurer, blant annet fremheves Relling og Gina Ekdal, og det er fullt på høyde med de stykkene Ibsen tidligere har levert. Anmelderen kan ikke peke på noe konkret som burde ha vært annerledes, men for å få gitt en gjennomgående vurdering av dikteren som åndstype, griper han til en sammenligning med Bjørnson:

Vi kommer uvilkaarlig til at tænke paa Bjørnson og hans Digtning. Vi kan beundre Ibsen, alle, uden Hensyn til Partier, beundrer Ibsen, vi beundrer hans Replikbehandling, hans dramatiske Evne, hans Finhed og Sikkerhed i Tegning, han er en stor Filosof, men han kan ikke tage sig i Hjerteroden som Bjørnson. Han faar hverken Kjærlighedens eller Hadets Tribut udbetalt saaledes i ægte og uforfalsket Mynt som Bjørnson. Han stiller ikke Fordringer til den enkelte med den Styrke, han har ingen Tro paa, at han ved sin Digtning kan forædle Menneskene, han stiller Problemerne udmærket, han ser dem, men han gjør intet Forsøg paa at vise Vejen videre frem; han tugter, som den der har Myndighed, men stiller intet Forlangende om Forbedring (Anonym 1884b).

Idealisten Gregers Werle har funnet ut hvordan det trolig forholder seg med Gina Ekdals tidligere tilværelse, og hans inngrep i ektefellene Gina og Hjalmars trivielle familieliv får ikke annet resultat enn at unge Hedvig tar sitt liv: «Man skulde næsten tro, at Ibsen i dette Stykke har gjort et Forsøg paa at kaste et Stænk af Ironi over Bjørnsons ‹En Handske›» (Anonym 1884b). Anmelderen vil ikke drøfte stykkets handlingsgang, siden man må forutsette at leserne selv vil gjøre seg kjent med boken. I stedet får avisens lesere presentert noen sitater som en smaksprøve.

I Morgenbladet ble anmeldelsen av Vildanden delt i to og stod å lese 16. og 19. november 1884. Den anonyme anmelderen mener å se at Ibsen i sitt nye skuespill har ført inn et element han kaller «fantastisk-allegorisk», noe som fjerner Vildanden fra de foregående samtidsdramaene, og på visse måter ligner på et drama som Peer Gynt. Hadde dikteren holdt seg til det miljøet han har brettet ut i første akt, grosserer Werles hjem, og ikke flyttet handlingen over i et helt annet miljø for de fire siste aktene, kunne det ha blitt et sidestykke til de fire foregående stykkene og «et Virkelighedsbillede af mægtigt Indhold og stor Virkning». Anmelderen er ikke glad for den vendingen som skjer med skuespillet etter første akt. Handlingen forekommer ham å være «ligesaa besynderlig, som den er tynd». Gregers har tatt på seg en livsoppgave, å åpne Hjalmars øyne for den uretten som er gjort mot ham. Dette fører til at Hedvig tar sitt liv, «et tragisk Træf, hvis Motivering falder meget i det uklare». Slik sett er handlingen tynn og besynderlig. Dikteren har forsøkt å gi liv til denne handlingen ved å knytte den sammen med «den sindbilledlige og fantastiske Historie med Vildanden, hvoraf Stykket har taget sin Titel» . Det skal nok oppfattes slik, tror anmelderen, at anden som sinnbilde skal svare til en eller annen av personene i stykket. Kan det være Hedvig? Men hun er vel ikke skadeskutt av grossereren? Bildet passer ikke, synes anmelderen, som stiller en rekke spørsmål, uten å finne gode svar. Symbolikken brister på flere punkter. Både far og sønn Ekdal kan vel sies å være skadeskutt av grossereren, men er det dem villanden skal knyttes til? Anmelderen kan ikke se «at den fantastisk-allegoriske Side af Ibsens nye Stykke er vellykket» – den er ikke i stand til å hjelpe leseren til en dypere forståelse av verket. At det blant personene på scenen finnes utmerkede skildringer, slik som Hjalmar, skal ikke benektes, men det kan ikke redde den estetiske virkningen. Den avsluttende katastrofen med Hedvigs død er mer pinlig enn gripende, og totalinntrykket er ikke stort annet enn en fornemmelse av tomhet og uhygge (Anonym 1884a, 16/11).

I annen del går anmelderen mer inn på de enkelte personene og forholdet mellom dem. Det er langt mellom lyspunktene, selv om flere av de mindre fremtredende skikkelsene er skildret «med Karakter og Virkning». Det kan ikke ha vært meningen å skape sympati for Gregers Werle, representanten for de ideelle kravene, og de som står idealene fjernt, har Ibsen heller ikke gjort særlig tiltrekkende: «i det hele taget har man endnu ikke i noget af hans Stykker oplevet at se samlet et gjennemgaaende saa lurvet Kompani som her.» Et kriterium som denne anmelderen legger en viss vekt på, er at fremstillingen bør være virkelighetsnær. Likevel er det åpenbart visse grenser for hvor langt dikteren kan gå. Om kandidat Molvik, den forhenværende teologen, skriver kritikeren at denne skikkelsen kun er «løst skizzeret, men det er skeet med en kras Realisme, der virker høist frastødende». Morgenbladet finner også grunn til å antyde at dikterens lange utenlandsopphold kan ha medført at han er blitt mindre fortrolig med forholdene i hjemlandet. Grunnen til at dette spørsmålet reises, er de mange kammerherrene som er gjester i grossererens middagsselskap: «I 1860 fik vi ianledning af Carl XV’s Kroning pludselig en hel Del Hoffunktionærer; men senere er saadanne kun sparsomt udnævnte, og der kan ikke tales om ‹Aargange› af Kammerherrer hos os» . Dette er et relativt ubetydelig trekk, medgir anmelderen, men slike ting kan være:

til megen Skade for den sande Gehalt af hans Digtning og til megen Uleilighed for Fremtidens literære Forskere, som ville se sig bebyrdede med at eftervise, hvor vidt forskjellige hans Hjemlands Forhold i mange Maader have været paa hans Fremstillinger af dem (Anonym 1884a, 19/11).

På tross av de «væsentlige Mangler» som er påpekt, ser ikke anmelderen bort fra at stykket vil slå an på scenen. Det har mange fint tegnede figurer, scenebygningen er virkningsfull, og dialogen er dyktig utført, om ikke av Ibsens beste merke. Men egentlig burde skuespillerinnene forskånes fra å delta i enkelte av de partiene som de to kvinnerollene omfatter, og hvor det også forekommer replikker som bare kan vekke forargelse (Anonym 1884a, 19/11).

I tredje årgang av Ernst Sars og Olaf Skavlans Nyt tidsskrift (1884) har signaturen M.S. (Mathilde Schjøtt) i artikkelen «Bognyt» samlet anmeldelser av fire av høstens viktigste bøker på norsk. Slik sammenfatter hun innledningsvis sin omtale av Vildanden:

Ibsen viser sit uopnaaede tekniske mesterskab ved at gjøre, hvad ingen anden kunde falde paa eller gjøre efter. I en handling, der i en andens behandling vilde være det rene tøv, men hos ham faar den mest intense interesse, afspeiler han i et fantastisk fata-morgana menneskelivets, hverdagslivets, menneskesjælens og digtningens forskjellige sider; romantik, realisme, idealitet og usselhed, han bruger altsammen og belyser sine personer med ironiens og satirens grelle lys, medens han holder sig selv saaledes i dunkelhed, at det maa blive og er bleven gjenstand for debat, hvor man har ham henne (Schjøtt 1884, 617).

Om de enkelte personene skriver anmelderen at Hjalmar Ekdal nok er idealist, «men paa ham bliver det en frygtelig sandhed, at idealet er løgn», mens Gregers Werle er «den gemytløse, haarde idealist, der dømmer og fordømmer», og Hedvig representerer «den rene, skjønne idealitet». Stykket demonstrerer både kjærlighet og mangel på kjærlighet med den unge piken i sentrum. Sunn fornuft, i ubevisst versjon ved Gina og i bevisst versjon ved Relling, danner ballasten overfor fantasiens mørkeloft. Inne på loftet gjenfinner gamle Ekdal sin tapte ære, sin skog og sin jakt, her finner Hjalmar et skalkeskjul mot hverdagens pliktarbeid, og her føler Hedvig seg liksom på «havsens bund», sammen med den vingeskutte villanden. I denne anmelderens øyne har Ibsen denne gangen skapt et mesterverk av fantasifull romantikk, skeptisk håpløshet og psykologisk dybde (Schjøtt 1884, 622–23).

Langt mer forbeholden er Ditmar Meidell, som har skrevet anmeldelsen i Norsk Maanedsskrift for Literatur, Kunst og Politik. Han ser nok mesterskapet i Vildandens enkelte scener, replikkskifter og karakterskildringer, men han ser også at dikteren har vært dyktig i å trekke ut det menneskelige elementet i hver av personene:

Alle uden Undtagelse er de med ubøjelig Konsekvents og paa Stregen holdt nede i det samme lave Niveau, i den Grad jevnt og over en Kam berøvet sin Menneskeværdighed, at man under Læsningen kun mærker det knugende Savn af Noget, som man ikke kan give Navn og derved befri sig for. Ja saa mesterlig godt er dette udført, at endog den tarvelige «ideale Fordring», som her gjøres gjældende, tager sig ud som noget saa urimeligt, at kun en Nar eller en Idiot kunde falde paa at opstille den (Meidell 1884, 571).

Den fordringen som stilles til personene i dette skuespillet, er egentlig meget beskjeden, men synes likevel å ligge høyt over de handlende personenes moralske horisont. Å lese et sørgespill hvor de opptredende er moralsk sløve personer, og hvor ikke engang den avsluttende katastrofen forbedrer stemningen, er ingen åndsforfriskning, synes anmelderen. Det han savner hos diktere som Ibsen og Kielland, er tegn på religiøs tro: «Der falder ikke en eneste Lysstraale fra Evigheden henover den triste Verden, de afmaler os. Tvertimod kan det snarere siges, at der tendensiøst er sørget for at stille Kirken og Guds Ord i Skammekrogen» . Anmelderen har vanskeligheter med å finne hva som skal være den positive kjernen i et stykke som Vildanden. Er det kanskje det at dikteren ser og dømmer verden og menneskene fra et opphøyet etisk standpunkt? I så fall må man kunne si at han spiller Gregers Werles rolle, at han går med «den ideale Fordring uforkortet i Baglommen» (Meidell 1884, 573).

Som en liten kuriøsitet kan vi ta med en kort privat meningsytring fra Bjørnstjerne Bjørnson i et brev til Alexander Kielland 25. november 1884: «Du er væl også forgapet i ‹Vildanden›. Jeg finner den i slik grad usansynlig i sin opbygning, at mordet på den lille pike blir forfatterens. Væmmeligt» (Bjørnson 1932, b. 2, 284).

Heller ikke i Danmark var mottagelsen av Vildanden enstemmig positiv. I København-avisen Dagbladet 13. november 1884 gir en anonym anmelder først en oversikt over skuespillets handling og bestemmer deretter hovedpoenget som motsetningen mellom idé og virkelighet. Gregers, den oppriktige idealisten, forårsaker i god mening flere ulykker ved å stille den ideale fordring til vanlige mennesker som Hjalmar og Gina, mens den hyperidealistiske Hedvig drives til å ta sitt liv. Dikteren retter sitt angrep mot de overspente idealistene:

Han indrømmer, at Samfundet er raaddent, han urgerer stærkt, at det hviler paa, hvad Relling kalder «Livsløgnen»; men med en udpræget Pessimisme hævder han tillige, at den rene, usminkede, ideale Sandhed, naar den bringes i direkte Berøring med dette Samfund, virker paa det som Dynamit. Og i en upraktisk Sværmers Haand er Dynamit et farligt Vaaben (Anonym 1884h).

Slutten på stykket blir omtalt som en uoppløst dissonans, og det er ingen ros i denne anmelderens penn. Når resultatet likevel har interesse, er det takket være Ibsens glimrende dramatiske evne. Scenene glir fint over i hverandre, figurene er mesterlig tegnet, replikkene livlige. En innvending gjelder at første akt er for fokusert på Werle og hans forhold, noe anmelderen synes er villedende. Til tross for at handlingens utgang er pinlig, vil stykket egne seg godt til oppførelse. Ifølge denne skribenten er nemlig det danske teaterpublikum «betydelig mere medgjørligt end Udlandets» (Anonym 1884h).

I Politiken skriver Edvard Brandes 16. november 1884 at Ibsen på en måte har spaltet seg i to deler som begge er til stede i dramaet, Gregers og Relling. Som Gregers er han den ubønnhørlige idealisten, men denne gangen selvironisk belyst; han erklærer at samtiden ligger redningsløst i sumpen. Som Relling er han den klartseende menneskeforakteren. Brandes mener at Relling egentlig ikke vedkommer handlingen: «Han er blot Digterens ræsonnerende Medhjælp, og det føles dobbelt, naar der gøres et mislykket Forsøg paa at knytte ham nøjere ind i Stykkets Skæbne, idet han skal antages for en tidligere Beundrer af Fru Sørby» . Det selskapet disse to føres inn i, er ikke det gode. Brandes betegner det som snuskete og mener at «De rige og fattige er lige gode om den fedtede Tilværelse». Far og sønn Ekdal driver sin jakt på loftet, uten lidenskap eller ærgjerrighet, de er bare noen stakkare som fantaserer om heder og ære. Til husstanden hører også Gina, husets forsyn, men tarvelig og udannet, og barnet Hedvig. Og hva resulterer kampen mellom Gregers og Relling, mellom idealisme og virkelighet i? Hedvig lures til å tro på ordene og tar sitt liv, mens de øvrige lever videre «i den samme forsumpede Aandsforladthed som før» (E. Brandes 1884).

Edvard Brandes ser det slik at når Ibsen på sett og vis har blandet sin egen «Digterstilling» inn i stykkets handling, så kan det muligens ha vunnet noe i psykologisk interesse, men det har likevel tapt noe som diktverk. Samtidig har han mye godt å si om verket. Når man ser bort fra dikterens to representanter og kanskje også den litt for symbolske Hedvig, er det en hel del fortreffelige skikkelser igjen. Bifigurene er ypperlige: «Blot et Fund som Molvik er rent ud guddommeligt. Hvem kender ikke disse ‹dæmoniske› Mennesker, der drikker sig plakatfulde paa den gyseligste Knejpe, men dernæst ‹slaar en Streg over Nattens Hændelser, da sligt ikke afhænger af deres bedre Jeg›.» Når det gjelder den dramatiske komposisjonen, har Brandes innvendinger mot eksposisjonen, som er nokså lang. Ibsen burde kanskje holde seg for god til å anvende tjenestefolks samtale eller ungdomsvenners gjensyn til å informere lesere og tilskuere om det de trenger å vite. Ellers er det ingen dikter i Europa som skriver like gode replikker som Ibsen: «Det er saadanne Skuespil, der opdrager Skuespillere og frigør Publikum aandeligt» (E. Brandes 1884).

Frederik Winkel Horn er ikke like positiv i sin anmeldelse i Berlingske Tidende 17. november 1884: «Det overveiende, ja saa at sige det eneste Indtryk, dette Skuespil efterlader, er Uhygge. Der ligger Sumpluft over det fra Først til Sidst, en tyk, knugende Taage, der vækker Gru og Beklemmelse, og som ikke letter et eneste Øieblik.» Den ene personen man får sympati for, en 14-årig pike, ender med å ta livet av seg, forskremt og ulykkelig, og hennes død fører ikke til noen endring. Stykket er «et Udklip af Virkeligheden, d.v.s. den meest raadne Virkelighed med Omhu præpareret saaledes, at man ret faaer at see og lugte, hvor raadden den er» . Anmelderen nekter ikke at det er mye utmerket å finne i skuespillet, men som helhet er det i teknisk henseende ikke på høyde med Ibsens tidligere samtidsdramaer. En av de få personene som kaller på en viss interesse, er Gregers Werle, som på ærlig vis gjør de ideale krav gjeldende, men som er påfallende upraktisk og blir stående som en narr. Hans motstykke er doktor Relling, som ser det som sin oppgave å holde livsløgnen oppe i folk (Winkel Horn 1884).

Hovedpersonen for denne anmelderen er Hjalmar Ekdal, «en af de klarest formede Skikkelser, Ibsen nogensinde har frembragt, et Mesterstykke i Retning af fint gjennemført Charakteristik» . Det er bare den tunge stemningen som hviler over stykket, som gjør at man ikke morer seg kostelig over denne figuren. Også andre forhold fortjener ros, for eksempel Ginas språklige særegenheter. Men anmelderen har liten tro på at Vildanden vil ta seg godt ut på scenen, hvor det vil bli vanskeligere å få tak i de mange poengene og finessene (Winkel Horn 1884).

I februar 1885 holdt den danske forfatteren Herman Bang to litterære foredrag i Göteborg. Begge ble fyldig referert i Göteborgs Handels- och Sjöfarts-Tidning, og med den avisen som kilde ble referatene gjengitt i Bergens Tidende. Det siste foredraget, «Henrik Ibsen og ‹Vildanden›», ble trykt i sistnevnte avis 3. mars 1885. Her beskriver Bang hovedideen bak skuespillet som et ibsensk selvoppgjør:

Henrik Ibsen er selv Gregers Werle, som kommer ned fra Gruberne, hvor han har grublet over meget, og undersøger de Krav, han har stillet til Menneskeheden, og saa kommer han til to Familier, Grosserer Werle og Hjalmar Ekdal. Dem anser Ibsen for at repræsentere Livet, det vil sige os (Bang 1885).

De fleste aktørene i skuespillet har gjort ting de kan klandres for, og noen er straffet strengere enn andre, men storforbrytere er de ikke: «Det er pure Smaasager Ibsens Personer begaar, smaa Fejgheder, og det gjør de, fordi Skalden bedre vil træffe os – thi fra de store Nedrigheder afholder de fleste sig.» Gregers Werle oppfattes av Bang som «Sandhedens Repræsentant», men det han oppnår, er at den eneste uskyldige, Hedvig, skyter seg. Så får doktor Relling rett i at det var galt å komme med de ideale kravene (Bang 1885).

Et hovedpoeng for Bang er at Ibsen, som i sine skrifter har svinget svøpen over mennene, egoistene, blant andre Hjalmar Ekdal, mer enn noen annen har vært kvinnens talsmann. Ikke bare Gregers, men også Ibsen selv kan sies å lide av «Tilbedelsesdelirium», mener Bang, og dette har drevet ham til idealisering av kvinnen. Det avsluttende spørsmålet for Gregers er om livet virkelig er så fullt av selvmedlidenhet og illusjoner som Relling påstår; i så fall er det ikke verd å leve. Stilles spørsmålet om livets verdi på denne måten, er det ifølge Bang i det minste et lite håp om at Ibsen her har overdrevet, og at livet ikke er så ille som det vises i Vildanden (Bang 1885).

Også i Sverige var det ulike vurderinger av Ibsens nye skuespill. Carl David af Wirsén, som har samlet sine bokanmeldelser fra Post- och Inrikes Tidningar i en bok utgitt i 1901, mener at Ibsens evne til å skape virkningsfull dramatikk med fortreffelig komposisjon og tilspisset dialog er virksom også i Vildanden. Samtidig klager han over «Negationer, ruiner! Ingenting positivt, ingenting som ger förtröstan!» (Wirsén 1901, 65). Som så ofte i tidligere stykker har mesteren sin fornøyelse i svartmaling og ironisering. Det kan se ut som at Ibsens diktning er i ferd med å bli det nittende århundrets gravklokke. Ironien hans har sjelden vært så universell og samtidig så bitende som nå. Det finnes en betagende symbolikk i skuespillet:

vildanden är å ena sidan symbol för detta hopplösa sjunkande från natur och sanning, å andra sidan för Hedvig, familjens vildand, som ur mörker och elände våldsamt sökte sin väg till frihet. Med allt sitt dunkel har denna dubbel-symbolik en sällsamt gripande makt och utgör nästan det enda fantasifulla i ett stycke, som annars är lika kallt, järnhårdt, obevekligt, som det är nattsvart och genom-pessimistiskt (Wirsén 1901, 62).

Mens Hjalmars form for verbal idealitet er humbug, er Gregers’ idealitet overspent og uten evne til å bedømme mennesker og situasjoner. Det betyr ikke at «realisten» Relling har rett overfor Gregers når han sier at idealer er et annet ord for løgner. Slik Wirsén forstår Ibsen, har han i polariteten mellom de to tegnet kontrasten mellom abstrakte, teoretiske svermerier uten menneskekunnskap og den lavere, billige visdommen som betrakter høyere sannheter og idealer som latterlig nonsens. Og ingen blir klok på hva dikteren mener og tenker, og om han egentlig har noe håp for menneskeheten. Et verdensbilde kunne man få av diktningen på Shakespeares tid; nå er det ikke lenger aktuelt. Dette beklager Wirsén, men han slutter på en måte som er betinget positiv: «Säkert är, att stycket är dramatiskt, och de, som mena, att detta för ett skådespel är alldeles nog samt att ingenting annat behöfves, böra känna sig tillfredsställda» (Wirsén 1901, 66).

Heller ikke Oscar Levertin, som skriver i februarnummeret 1885 av det svenske månedsskriftet Ur dagens krönika, blir oppløftet av å lese Vildanden. Selv med all den pessimismen som samtidens litteratur er så rik på, «måste man dock leta med ljus och lykta för att hitta något som i dyster verldsleda och intensivt menniskoförakt går upp emot detta» (Levertin 1885, 109). En refser har Ibsen ofte vært, men denne gangen er det annerledes. Latteren i dette stykket synes underlig hard, nesten skadefro, og helhetsinntrykket er sørgmodig og tungt. Har han ikke i Gregers-skikkelsen nærmest karikert bærerne av de ideene hans egne verk har forkynt? Vildanden er imidlertid et karakterdrama som byr på fortreffelige partier:

Liksom i alla sina senare pjeser har Ibsen här totalt vräkt undan alla konventionela figurer och händelser från sin framställning. I karaktersteckning, samtalsspråk och scenbygnad står «Vildanden» kanske närmare lifvet än de flesta nordiska skådespel (Levertin 1885, 110).

Levertin finner uvanlig naturalisme i detaljer og teknikk, og samtidig, underlig nok, en tendens til allegorier som kommer tydeligere til uttrykk enn ellers hos Ibsen, og som «i det kuriösa menageriet på fotografens vind når sin bisarraste höjdpunkt». Han ser noe bjørnsonsk i den poetiske fremstillingen av den unge piken med de underlige innfallene, det sjelfulle vesenet og det kjærlighetsfulle hjertet. Hjalmar er den som blir grundigst brettet ut, og Levertin synes at denne skikkelsen ikke har dimensjoner til å tåle så mye av dikterens oppmerksomhet som han får. Flere av personene er ved hjelp av sparsomme midler blitt til helstøpte mesterverk av treffende og humoristisk karakteristikk. Levertin er imponert over hva Ibsen har klart:

Men att Ibsen i «Vildanden» verkligen förmått, hvad han förmått, att det verkligen blifvit något spännande, intressant lif öfver ett ämne, som till hela sin tankesfer är så abstrakt och allegoriserande, detta vitnar mer än något annat om den hänförande och storartade dramatiska förmåga, han eger (Levertin 1885, 110).

Til spørsmålet om hva det er Ibsen har valgt som sitt emne denne gangen, svarer signaturen Robinson (Urban von Feilitzen) i sin anmeldelse at man kan vende oppmerksomheten mot det filosofiske eller mot det poetiske. Når det gjelder Ibsens vanlige program, hans måte å tenke om mennesker og samfunn på, vet man at han hater andedammene, samfunnets innhengninger av tamme mennesker. Et individ skal bestemme over seg selv, være ansvarlig for seg selv og utvikle seg i frihet: «Han står och faller för individualiteten». Dette er det filosofiske utgangspunktet. I Vildanden tar han for seg dem som er skadet eller såret av andre levende vesener. Dermed kan stykket poetisk bestemmes som «De Afsigkomnas Sorgespel» – sørgespillet om dem som er kommet bort fra seg selv. De individene som har gjort det bra i menneskenes verden, blir fulgt av en del som har mislykkes: «Det är en grupp af sådana skuggor, som diktaren denna gång framkallat ur glömskan och företagit sig att göra till hufvudpersoner i ett drama» (Feilitzen 1885, 31). Det tekstlige grunnlaget for denne tolkningen finner anmelderen i grosserer Werles ord til sin sønn om mennesker som dukker til bunns bare de får et par hagl i kroppen, og så aldri kommer opp igjen.

Som dikter har Ibsen evnen til å gå sine utvalgte personer inn på livet i deres loftstilværelse uten å fanges av eller synke ned i trøstesløshetene: Hjalmars middagshvile til fordel for «oppfinnelsen», Ginas pengebekymringer, Hedvigs forsømte oppdragelse, tvetydige hjelpesendinger fra grosserer Werle, gamle Ekdals kaninjakt på loftet, natteranglerne Rellings og Molviks frokostvisitt, hele denne uetterrettelige verden som har sitt samlende symbol i den skadeskutte anden i kurven inne på loftet. Det er et slags hjem, og de som hører til her, trives i sin omtanke for hverandre. Samtidig er det en verden bygget på illusjoner og selvbedrag, og det er dette Gregers har så vanskelig for å tolerere. Han er ikke noen hjemmets mann. Og som en som en gang beundret sin venn Hjalmar, opplever han sterkt at han bør «søka aftjena åtminstone något på faderen stora brott och skuld i förhållandet till desse stackare, dem Gregers återfinner förfallna, men långt mer godmodiga än man egentligen haft rätt att förmoda» . Gregers har sterke emosjonelle grunner til å ta affære, men hans forstand og karakter har ikke noe av det som skal til for å gripe inn i Ekdalenes skjebne. Anmelderen er ikke enig i at Hedvigs død er usannsynlig, som enkelte har ment. Han peker på at den er forberedt gjennom hennes sårbare alder, hennes temperament, det uforståelige som er sagt til henne, den uventede avvisningens voldsomhet. Men får vi egentlig noen slutt på sørgespillet? Hvem har rett, Relling eller Gregers? «Meningen tycks vara: ‹Den verklighet, som här blottats, är så mycket allvarsammare och står Er så mycket närmare, än alla dikter, att jag, sedan tanken derpå nu är väckt, drager in mitt skuggspel igen›» (Feilitzen 1885, 40).

Sammenfattende kan vi si om samtidens mottagelse av Vildanden at den fordeler seg på omtrent samme vis mellom positiv og negativ respons i de tre nordiske landene. Alle anmelderne gir gjennomgående uttrykk for stor respekt for Ibsens dramaturgiske håndverk i dette skuespillet. Ellers kan vi dele vurderingene stort sett i to hovedgrupper. Den ene gruppen utgjøres av dem som beklager det gjennomgående pessimistiske menneskesynet og mangelen på løftelse og meningsfullhet i handlingens utvikling. Flere av disse ser Vildanden som et fall i forfatterskapet. Den andre gruppen består av anmeldere som har høye tanker om skuespillets litterære kvaliteter, dets mange overbevisende karakterskildringer og dets sammenheng som drama. Det er verdt å merke seg at også flere av dem som ut fra en idealistisk estetikk er skuffet over mangelen på lyspunkter, spår at stykket vil ha en fin virkning på scenen.

OVERSETTELSER I IBSENS LEVETID

[1887]. Die Wildente : Schauspiel in fünf Aufzügen. Aus dem Norwegischen übertragen von Ernst Brausewetter. Leipzig, Reclam. 108 s. (Universal-Bibliothek, 2317)

1887. Die Wildente : Schauspiel in 5 Akten. Deutsch von M. von Borch. Einzige vom Verfasser autorisierte deutsche Ausg. Berlin, S. Fischer. 127 s.

[1890]. Die Wildente : ein Schauspiel in fünf Akten. Deutsch von G. Morgenstern. Leipzig, Bibliographisches Institut. 114 s. (Meyers Volksbücher, 770–71)

1890. Ibsen’s prose dramas, 2. Authorized English ed. Ed. by William Archer. London, Walter Scott. V, 381 s. Inneholder bl.a. The wild duck, overs. av F.E. Archer

1890. The lady from the sea and other plays. New York, United States Book Company. 520 s. (Lovell’s Series of Foreign Literature, 6). Inneholder bl.a. The wild duck, overs. av Eleanor Marx Aveling

1890. Moderne Dramen, 3. Berlin, S. Fischer. 343 s. Inneholder bl.a. Wildente

1891. Le canard sauvage, Rosmersholm. Traduit du norvégien par M. Prozor. Paris, A. Savine. IV, 326 s.

1892. Dikaja utka : drama v 5-ti dějstvijach. Perevod L.M. [overs. av L.M.]. Moskva, Universitetskaja tipogr. 88 s.

[1894]. Die Wildente : Schauspiel in fünf Aufzügen. Deutsch von J. Engeroff. Halle, O. Hendel. 100 s. (Bibliothek der Gesamtlitteratur des In- und Auslandes, 808)

1894. L‘anitra selvatica : commedia in cinque atti. Traduzione italiana [di] Prof. Paolo Rindler ed Enrico Polese Santarnecchi [italiensk overs. ved prof. Paolo Rindler og Enrico Polese Santarnecchi]. Milano, M. Kantorowicz. 111 s. (Biblioteca Ibsen, 9)

1896. Sobranie sočinenij, 2. Izdanie I. Jurovskago [utg. ved I. Jurovskij]. S. Peterburg, Ch. Braude. 384 s. Inneholder bl.a. Dikaja utka, overs. av O. Naumov

1898. A vadkacsa. Forditotta Gerõ Attila [overs. ved Attila Gerõ]. Budapest, Vass. 103 s. (Fõvárosi Szinházak Mũsora, 41)

1898. Wybór dramatów. Przełożyła i wsteępem opatrzyła Walerya Marrené [overs. og innledning ved Walerya Marrené]. Warszawa, S. Lewental. XVI, 771 s. (Biblioteka najcelniejszych utworów literatury europejskiéj). Inneholder bl.a. Dzika kaczka

1899. Divoká kachna : drama v 5 jednáních. Podle druhého vydání (1884) přeložil Hugo Kosterka [overs. etter annen utg. av Hugo Kosterka]. Praha, Šimáček. 136 s. (Moderní dramata Henrika Ibsena)

1899. El pato silvestre : drama en cinco actos y en prosa. Puesto en lengua Castellana por Luciano Ruiz Martin [overs. til spansk av Luciano Ruiz Martin]. Madrid, Marzo

1901. Henrik Ibsens sämtliche Werke in deutscher Sprache, 7. Durchgesehen und eingeleitet von Georg Brandes, Julius Elias, Paul Schlenther. Berlin, S. Fischer. XXXIX, 343 s. Inneholder bl.a. Die Wildente

1902. Dikaja utka : drama v pjati dějstvijach. Perev. dlja Moskovskago Chudožestvennago Teatra [overs. for Moskva Kunstnerteater]. Moskva, S. Skirmunt. 110 s.

1903. El pato silvestre : drama en cinco actos. Version castellana de Manuel M. Blanquè y Puig [spansk versjon ved Manuel M. Blanquè og Puig]. Barcelona, López. 122 s. (Teatro antiguo y moderno, 11)

1904. Polnoe sobranie sočinenij, 6. Perev. s datskago A. i P. Ganzen [overs. fra dansk av A. og P. Hansen]. Moskva, S. Skirmunt. 451 s. Inneholder bl.a. Dikaja utka

OPPFØRELSE

I den avsluttende fasen av arbeidet med Vildanden var Ibsen i sin korrespondanse meget opptatt av den teatermessige siden ved verket. Da manuskriptet var ferdig renskrevet, skrev han 1. september 1884 til Frederik Hegel at det var viktig for ham at produksjonstiden for boken ikke måtte bli lang. Grunnen til dette var at teatrene ville trenge ekstra tid til forberedelse: «adskilligt nyt af teaterudstyr, dekorationer og andet vil udkræves». Han mente nok også at ikke hvilket som helst teater ville være i stand til å sette opp dette skuespillet på en måte som svarte til hans ønsker. I et nytt brev til Hegel dagen etter, sendt sammen med manuskriptet, skriver han blant annet at «studiet og gengivelsen af disse mennesker vil ikke falde let». Et annet forhold han også måtte ta hensyn til, var teatrenes betalingsevne. Til sin gode venn Ludvig Josephson skrev han i brev datert 20. september at han ikke ville gi Josephson løfte om retten til å oppføre det nye skuespillet. Begrunnelsen var rent økonomisk: «Ved kgl: dr: teatern indbringer et nyt dramatisk arbejde mig et langt betydeligere honorar, end jeg hos Dem turde gøre regning på» .

Direksjonen ved Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm var blitt gjort kjent med at et nytt verk av Ibsen var under trykking, og henvendte seg til Hegel 23. september med ønske om «så skyndsamt sig göra låter, gifva Direktionen del af Ibsens nya skådespel, som ju lär vara att snart förvänta» . Hegel svarte umiddelbart. Stykket kunne forventes ferdig medio oktober, og ville da straks bli sendt til teateret, forsikret han i svarbrevet 25. september (Torsslow 1973, 31). Det var ønskelig å sende boken til teatrene snarest mulig, og Hegel bad derfor Ibsen i brev av 10. oktober om å sende ham de brevene som skulle legges ved. Han nevnte at Kongl. Dramatiska Theatern allerede hadde anmodet om et eksemplar, «men der bør vel følge nogle Ord med fra Dem» (brevkonsept, KBK NKS 3742, 4°, II). I et brev 18. oktober til Hegel la Ibsen ved «de fornødne følgeskrivelser». De var fremdatert til 20. oktober, og han bad Hegel ekspedere dem videre så snart boken forelå.

Det kongelige Theater i København og Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm mottok likelydende følgebrev. Brevet til Christiania Theater den 20. oktober hadde et tillegg om honoraret. Ibsens betingelser var 2500 kroner innbetalt til bokhandler Nils Lund umiddelbart etter første forestilling, og «for øvrigt som forhen stipuleret». Dette innebar at man skulle innrette honoreringen på samme måte som ved Et dukkehjem (jf. NBO TS ark A2 183d:32). I brev av 16. november 1879 til Christiania Theater hadde Ibsen presisert at teateret for engangshonoraret fikk rett til å spille Et dukkehjem 50 ganger. For de neste 50 oppførelsene krevde han en honoraravgift på ti kroner hver, og for senere oppførelser ble denne satsen halvert.

I brevet av 20. oktober som fulgte boken til instruktør Gunnar Heiberg ved Bergens Nationale Scene, forutsetter Ibsen at Heiberg ville vente med å levere skuespillet videre til direksjonen inntil den hadde ryddet opp i et økonomisk mellomværende som dreide seg om manglende honorar for teaterets oppførelser av hans stykker etter sesongen 1880/81. Når det var i orden, ville Ibsen betinge seg 500 kroner etter første gangs oppførelse, og deretter honorering ifølge kontrakten av 1876. I kontraktens § 2 het det at fra annen til og med sjette oppførelse skulle det betales ti spesidaler for hver oppførelse, mens det for hver av de følgende oppførelser skulle betales fem spesidaler. Samtidig reserverte Ibsen seg mot en oppførelse ved dette teateret om Heiberg så det slik at man for tiden ikke hadde «de passende artistiske kræfter». En svak kunstnerisk innsats ville rimeligvis medføre mindre besøk, færre oppførelser og følgelig et lavere honorar. Dessuten kunne det tenkes at færre ville kjøpe boken. Den vanskeligste oppgaven ville være å spille rollen som Hjalmar Ekdal. Hva vanskelighetene bestod i, ville Heiberg selv se ved gjennomlesningen, mente Ibsen. Heiberg nølte ikke med å overlate Vildanden til direksjonen. I et møte 15. november 1884 besluttet den å anta stykket (TarkUiB DNS 27).

Også direksjonen ved Christiania Theater var innstilt på å oppføre Ibsens nye stykke så raskt som mulig. Teatersjef Hans Schrøder mottok boken 11. november (NBO TS ark A2 11:1767). Allerede dagen etter ble stykket antatt til oppførelse (NBO TS ark A2 6). Ibsen ble underrettet via telegram: «Conditions acceptées. Si vous désirez indiquer distribution des rles, veuillez m’en informer» (NBO TS ark A2 31). At Christiania Theater skulle sette opp Vildanden, ble gjort kjent ved en notis i Dagbladet 12. november (Anonym 1884f) og i Bergens Aftenblad 15. november (Anonym 1884d). Telegrammet fra Christiania Theater besvarte Ibsen i et brev til teatersjef Schrøder datert 14. november. Innledningsvis konstaterte han at han ikke hadde noe ønske «om selv at besætte rollerne i mit nye skuespil». Flere av skuespillerne var ukjente for ham, skriver han, og han har kun gjennom avisene hatt anledning til å følge utviklingen til de av personalet som han kjente fra tidligere. Avisenes anmeldelser stolte han ikke på, fordi de «meget ofte ikke gir noget pålideligt billede».

Ikke desto mindre går Ibsen i det samme brevet over til å meddele sine tanker om hvilke av skuespillerne som kunne være aktuelle for de ulike rollene. Det er spesielt Hjalmar Ekdal han er opptatt av å få en riktig presentasjon av. Som Hjalmar har han tenkt seg Arnoldus Reimers, og han legger vekt på at rollen ikke må tillegges noe parodisk eller komisk uttrykk. Han siterer Rellings ord om at Hjalmar har «dette hjertevindende i røsten», og skriver at det må fastholdes i utførelsen. Videre skriver han om den samme rollen: «Hans følsomhed er ærlig, hans tungsind smukt i sin form; ikke fnug af affektation. I fortrolighed vil jeg henlede Deres opmærksomhed på Kristoffer Janson, der lige frem kan være dejlig når han våser som værst. Dette er et fingerpeg for vedkommende skuespiller.»

I rollen som Gina mener Ibsen at Lucie Wolf må passe godt. Til å spille en «smuk, kvik og ingenlunde simpel» Berta Sørby tror han enten Sophie Reimers eller kanskje Laura Gundersen vil passe bra. Han har derimot ikke noe forslag til å besette Hedvigs rolle. Gregers Werle betrakter dikteren som «stykkets vanskeligste karakter med hensyn til gengivelsen». Han er usikker, men kan tenke seg enten Hjalmar Hammer eller Bjørn Bjørnson. Som gamle Ekdal foreslår han Johannes Brun eller Henrik Klausen, og doktor Relling kunne kanskje fremstilles av Jens Selmer. Når det gjelder grosserer Werles rolle, er Ibsen i tvil: «Man har jo [Sigvard] Gundersen. Men jeg ved ikke om han hos denne mand magter at få frem, hva jeg har villet og således, som jeg har villet det.»

Også biroller har Ibsen tenkt gjennom i relasjon til personalet ved Christiania Theater. For de to tjenerne i starten av første akt har Ibsen forslag om Ole Johan Bucher som Petersen og Christian Abelsted som Jensen. Om gjestene i middagsselskapet hos grossereren hevder han at simple statister ikke kan «bruges uden at fordærve hele akten». Ibsen var ikke like tilfreds med spillestilen til alle de profesjonelle skuespillerne heller: «Jeg vilde helst ganske være fri for [Andreas] Isachsen, fordi denne altid går og gebærder sig som en underlig skuespiller og ikke som et almindeligt menneske; men han kunde dog måske få noget ud af Molvigs få replikker.» Avslutningsvis gir dikteren uttrykk for noen synspunkter på hva som kreves når det gjelder skuespillets helhetsvirkning:

I sammenspillet og scenesætningen kræver dette skuespil natursandhed og virkelighedspræg i enhver henseende. Også belysningen har sin betydning; den er forskellig for hver akt og er beregnet på at svare til den grundstemning som præger med en særlig karakter hver af de fem akter (brev til Schrøder 14. november 1884).

Brevet til Schrøder, med alle instruksene både om enkelte av rollene og om ting som gjaldt oppførelsen som helhet, bekrefter inntrykket vi har fått av Ibsens egen vurdering av Vildanden mens han arbeidet med stykket, akt for akt (jf. Tilblivelse ovenfor). Han var denne gangen særdeles tilfreds med hva som hadde formet seg under hans hender, og han hadde vanskelig for å gi helt slipp på hvordan skuespillet skulle innrettes for oppførelse på landets hovedscene. Det var viktig for ham å gi råd om hvilke valg teaterledelsen burde treffe.

Interessen for Vildanden var stor både på de teatrene som hadde fått boken tilsendt med følgebrev fra Ibsen, og på andre teatre. På Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm brukte direktør Anders Willman tre dager på å bestemme seg for å anta stykket. Den 15. november kontaktet han Ibsen for å undersøke om direksjonen kunne få «den uteslutande rättigheten till styckets uppförande i Stockholm på samma villkor som, enligt det för förvalningen af de kungliga teatrarne gällande reglementet, tillämpats för Eder ‹Gengangere›» (sitert etter Torsslow 1973, 32). Ibsen svarte 28. november at han var villig til å overlate direksjonen «den udesluttende rettighed» til å oppføre Vildanden. Klok av tidligere negative erfaringer med dette teateret når det gjaldt honorar og oversettelse av Gengangere i 1883, presiserte han likevel at vilkårene nå skulle følge det reglementet som gjaldt for svenske dramatiske originalarbeider, «dog således, at omkostningerne ved oversættelsen bliver mig uvedkommende». Ibsen krevde altså et antagelseshonorar som inkluderte honorar for første fremførelse. Dessuten skulle han ha ⅛ av nettoinntekten av annen til og med 20. fremførelse. Han unngikk dermed fradrag på 50 kroner i oversettelseshonorar for hver akt.

På Det kongelige Theater i København fikk teaterets sensor Erik Bøgh Vildanden til uttalelse. Han leverte en meget positiv innstilling 17. november. Den åpnet slik:

Er der nogen nulevende dramatisk Forfatter, hvis Skuespil Publikum saa vidt muligt gør Fordring paa at se opførte – hvis tidlige Stykker har bragt Teatret saa megen Ære og Fordel, at Vejen er banet for de efterfølgende – og hvis Navn i tvivlsomme Tilfælde har tilstrækkelig Autoritet til at motivere hans Arbejders Antagelse paa vor Scene, da maa det frem for alle være Henrik Ibsen (sitert etter Agerholm 1910–11, 280).

Konklusjonen var at det ikke var nødvendig «at anføre nogen yderligere Motivering for Stykkets Antagelse» (1910–11, 280). I samsvar med dette kunne teatersjef Edvard Fallesen 20. november underrette Ibsen om at Vildanden var antatt til oppførelse ved teateret. Teatersjefens forslag til honorar ble akseptert av Ibsen i hans svarbrev datert 9. desember.

Også i det svenskspråklige miljøet i Finland var det en viss interesse for å se Ibsens nye skuespill på scenen. Ibsen fikk høre om dette, og skrev 21. november 1884 fra Roma til sin venn professor Wilhelm Bolin i Helsingfors at han av deres felles venn Jonas Lie hadde fått vite at direksjonen for Svenska Teatern var interessert i Vildanden med tanke på en oppførelse, forutsatt at man hadde de nødvendige kunstneriske kreftene til sin rådighet. Dersom dette var riktig, ønsket Ibsen at Bolin kunne være hans representant i denne saken. Hans oppgave ville være å se til at oversettelsen ble korrekt og så nær som mulig til «det vanlige dagligdagse talesprog». Dessuten ville Ibsen ha Bolin til å besørge rollefordelingen og passe på at oppsetning og innstudering «foretages med omhu og overensstemmende med mine intentioner».

Ibsen var i denne perioden mellom utgivelse og oppførelse av Vildanden relativt aktiv i sin kontakt med de skandinaviske teatrene for å overvåke forberedelsen til den sceniske realiseringen. Han fikk et og annet brev fra teaterledere som hadde spørsmål angående forståelsen av sceneanvisninger o.l., og da var han rask med å svare. Til August Lindberg, som i 1884 og 1885 var instruktør og skuespiller ved de kongelige teatrene i Stockholm, skynder han seg i brev 22. november med å svare «at ‹Vildanden› ligesom alle mine skuespil er arrangeret fra tilskuerpladsen og ikke fra scenen. Jeg arrangerer alting således, som jeg ser det for mig under nedskrivningen» . Han kommer også i dette brevet med sin insistering på scenebelysningens spesielle betydning i dette skuespillet; den må svare til grunnstemningen i hver av de fem aktene. Også detaljer må være nøyaktig slik han har forestilt seg dem. Det er som om han i ettertid ser at sceneanvisningene ikke alltid er presise nok:

Når Hedvig har skudt sig, må hun lægges således på sofaen at fødderne er nærmest i forgrunden, for at den højre hånd med pistolen kan hænge ned. Når hun bæres ud gennem køkkendøren har jeg tænkt mig at Hjalmar holder hende under armene og Gina ved fødderne.

I det samme brevet sier Ibsen seg tilfreds med at det er en mulighet for at Lindberg selv vil medvirke som skuespiller. Det ble til at han spilte Hjalmar Ekdals rolle.

Mot slutten av november forelå avtaler om oppførelse av Vildanden ved hovedscenene i Kristiania, København og Stockholm. I brev til Hegel av 23. november (da svar fra teateret i København ennå ikke var mottatt) er Ibsen optimistisk med tanke på stykkets muligheter ved andre teatre. Han ser ingen grunn til at det skulle møte avslag noe sted, «forudsat at ikke besættelsen af Hedvigs rolle skulde støde på vanskeligheder».

Ved Christiania Theater arbeidet teatersjef Schrøder med rollelisten. Den 27. november svarte han på Ibsens forslag. I hovedsak ble dikterens innspill fulgt. Middagsgjestene ble ikke overlatt statister, men skulle fremføres av teaterets fast ansatte skuespillere. Til å spille Hedvig hadde Schrøder valgt Frederikke Krohn, som han håpet ville lykkes i å gi «et troværdigt og sympathivækkende Billede af dette troskyldige og elskværdige Barn» (NBO TS ark A2 31). Med hensyn til Isachsens evner som skuespiller, som Ibsen hadde uttrykt klare forbehold til, var Schrøder langt mer positiv. Han kunne fortelle at Isachsen tidligere med «stor Dygtighed» hadde ivaretatt rollene som grosserer Guldstad i Kjærlighedens Komedie og boktrykker Aslaksen i En folkefiende. I et senere brev til Schrøder, datert 30. november, skriver Ibsen at han har oppfanget et rykte om at man ved Christiania Theater tenker på å la Isachsen spille grosserer Werles rolle. Nå er han ikke så avvisende til denne skuespilleren: «dette har jeg intet imod når han blot tilholdes ikke at fremstille ham som påfaldende eller forunderlig.»

Den 27. november 1884 kunne Aftenposten presentere rollelisten for sine lesere (Anonym 1884c). Det ble også gjort kjent at Bjørn Bjørnson, som hadde ønsket seg fritatt for å spille i stykket, skulle stå for instruksjonen. I brevet til Ibsen hadde Schrøder gitt uttrykk for at han håpet at premieren ville kunne foregå i første halvdel av januar 1885. Først måtte man nemlig markere 200-årsjubileet for Ludvig Holbergs fødsel, med andre ord vente med innstuderingen av det nye Ibsen-stykket til etter Holberg-festlighetene, som foregikk den første uken av desember 1884. Den 20. desember kunne Aftenposten fortelle at den første prøven på Vildanden ved Christiania Theater startet den dagen.

Lørdag 29. november meldte Bergens Aftenblad at Christiania Theater ville ha premiere på Vildanden 1. nyttårsdag 1885 (Anonym 1884e). Både Den Nationale Scene og teaterets publikum var dermed fullt ut orientert om status for fremdriften av Vildanden i Kristiania. Mandag 1. desember gjengav avisen rollelisten med Aftenposten som kilde. Både i Bergen og ved teatrene i København og Stockholm måtte man erkjenne at Christiania Theater utvilsomt lå best an i kappløpet om urpremieren på Vildanden.

I en vanskelig økonomisk situasjon diskuterte styret ved teateret i Bergen hvordan det økonomiske mellomværendet med Ibsen kunne løses slik at teateret fikk mulighet til å oppføre Vildanden. Løsningen kom da teaterets økonom Søren Falch henvendte seg til Ibsen 9. desember. Av Ibsens svar 19. desember fremgår at Falch hadde gjort det klart at dersom teateret skulle betale sin samlede gjeld til Ibsen, ville det medføre «særlige vanskeligheder» for driften av teateret. Ved en eventuell konkurs ville Ibsen neppe få sitt tilgodehavende. På lengre sikt ville innstilt teatervirksomhet i Bergen heller ikke gi ham inntekter. Ibsen sa seg følgelig villig til å «eftergive de resterende 250 kroner», og konkluderte dessuten med at «ethvert pekuniært mellemværende mellem teateret og mig til dato er at betragte som op- og afgjort» . Dermed var det fritt frem for Den Nationale Scene å oppføre Vildanden, en oppførelse Ibsen avslutningsvis håpet «vi fra begge sider må få glæde af».

I Bergen må man ha kalkulert med et positivt svar. Allerede i styremøtet 14. desember ble det nemlig bestemt at Vildanden skulle ha premiere 2. januar 1885, åpningsdatoen for Det Norske Theater i Bergen i 1850 (TarkUiB DNS 27). Rollelisten ble gjort kjent for publikum i Bergens Aftenblad 16. desember (Anonym 1884g). Den viser følgende fordeling: Grosserer Werle skulle fremstilles av Jacob Asmundsen, Gregers Werle av Nicolai Halvorsen, gamle Ekdal av Fredrik Garmann, Hjalmar Ekdal av Lars Michelsen, Gina Ekdal av Octavia Sperati, Hedvig av Didrikke Tollefsen, fru Sørby av Rosa Asmundsen, Relling av Berent Johannessen, Molvig og En blegfed herre av Gustav Thomassen, bokholder Graaberg av Tobias Sørensen, En tyndhaaret herre av Berent Johannessen og En nærsynt herre av Johan Bøgh. Tjenerne og middagsgjestene skulle spilles av korister (TarkUiB Regibok 1881–85, 176–80). Også i Bergen skulle oppgavene altså løses i hovedsak av teaterets egne skuespillere. De to unge damene som ble plukket ut for Hedvigs rolle i Christiania og i Bergen, var jevnaldrende skuespillerinner: Frederikke Krohn og Didrikke Tollefsen ville bli henholdsvis 23 og 22 år i 1885.

Octavia Sperati, som hadde fått Gina Ekdals rolle, erindret vel 30 år senere at prøvetiden hadde startet med at skuespillerne virket «likesom magtstjaalne» og preget av en trykkende mørk stemning fremkalt av stykkets triste omgivelser og den mystiske verden inne på mørkeloftet. Dette førte til at «Replikkerne stivnet, og høitidelig gikk vi omkring». Gunnar Heiberg var meget grundig som stykkets instruktør. Blant annet hadde han individuelle prøver med skuespillerne i sin egen bolig: «Naar Gina forlot ham, kom som regel Hedvig til ham» (Sperati 1916, 105). Før skuespillerne møttes til den første sceneprøven, hadde de tenkt ut individuelle tolkninger av sine roller og dessuten lært replikkene utenat. Dette var en praksis Ibsen arbeidet med å innføre allerede da han var ansatt ved Det norske Theater på 1850-tallet. Heiberg ble ikke trett av å innskjerpe at jo mer naturlig og realistisk et skuespill som Vildanden ble spilt, «desto bedre vilde det symbolske, det almengyldige springe frem og hvælve sig over stykkets handling som i livet» (1916, 106). Sceneprøvene på den bergenske Vildanden startet kl. 16.45 lørdag 20. desember. Tirsdag 23. desember var det også ettermiddagsprøve. Onsdag 24. desember ble det holdt formiddagsprøve på fjerde og femte akt fra kl. 11.15. Formiddagsprøver var det også fredag 26. desember på første og annen akt og søndag 28. desember på tredje akt.

Også på Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm begynte prøvene i siste del av desember 1884. Den 26. desember skrev August Lindberg til Ibsen for blant annet å fortelle at «Repetitionerna pågå sedan en vecka och varje övningsdag ger alt större löften om et utförande som lydig, enkelt och sant sluter sig omkring styckets kärna» (sitert etter Lindberg 1943, 148).

I Bergen var det åpenbart behov for mer prøvetid. I styremøtet 28. desember ble det nemlig bestemt å utsette premieren til fredag 9. januar. Dette gav instruktør Heiberg mulighet til en meget intens prøveperiode den første uken av januar. Ensemblet startet med formiddagsprøve på første og annen akt lørdag 3. januar, tok opp igjen annen akt om formiddagen mandag 5. januar og fortsatte med tredje, fjerde og første akt enda en gang om ettermiddagen samme dag. Også tirsdag 6. januar var avsatt til dobbeltprøve. Om formiddagen stod fjerde og femte akt for tur, og om ettermiddagen de fire første aktene. Onsdag 7. januar var det fullt fokus på femte akt, som ble gjennomgått to ganger. Formiddagen 8. januar var det prøve på enkelte scener av tredje, fjerde og femte akt, og generalprøve med kostymer og sminke på ettermiddagen (TarkUiB Regijournal 1876–85).

Mandag 5. januar 1885 kunne Bergens Aftenblad melde at «Ibsens ‹Vildanden› kommer efter forlydende Fredag til Opførelse paa vor Scene» (Anonym 1885d). To dager senere stod følgende annonse i samme avis: «Theatret. Fredag den 9de Januar, Kl. 7 – 10½: (For første Gang) Vildanden, Skuespil i 5 Akter af Henrik Ibsen.» Den som ville sikre seg billett til urpremieren på Vildanden, kunne kjøpe det til en overpris av 40 øre pr. billett til «Logern og Parket» og 20 øre til «Parterrerne og Galleri» torsdag 8. januar. Eventuelle billetter som var igjen, ble solgt til vanlig pris på fredag. Ny teknologi ble også tatt i bruk ved billettsalget: «Billetter kan pr. Telefon bestilles i Hr. Nygaards Boghandel» (Anonym 1885a).

MOTTAGELSE AV OPPFØRELSEN

Urpremieren ble anmeldt i de tre avisene Bergensposten, Bergens Tidende og Bergens Aftenblad. Kun anmeldelsen i Bergens Tidende ble signert (G.A.D., Gustav Adolph Dahl). Knut Nygaard har imidlertid identifisert de øvrige anmelderne som Joachim Lampe i Bergensposten og Valborg Platou i Bergens Aftenblad (K. Nygaard 1975, 80–86).

Telefonnettet var bare delvis utbygget i januar 1885. Personalet i Nygaards Boghandel opplevde dermed ingen telefonstorm etter billetter til urpremieren. Det handlet likevel om «Sæsonens fornemst dramatiske Nyhed» som nå kom «først frem paa vore Brædder», som det heter i Joachim Lampes anmeldelse. Han poengterte at «Stockholm er i Hælene, Kristiania i Anmarsch, Kjøbenhavn under Mobilisering. Men Bergen var først» (Lampe 1885). På urpremieren var det samlet et «godt, men dog ikke, som man skulde have ventet, fuldt Hus» (Platou 1885). Urpremierens publikum fulgte «den noget lange Forestilling med spændt og øgende Interesse» (Lampe 1885). Forestillingen varte fra kl. 19.00 til kl. 23.00 (TarkUiB Regijournal 1876–85). Ifølge Platou var publikums interesse stor og voksende «fra Akt til Akt indtil den trøstløse Slutning». I Bergens Tidende utdypet Dahl publikums interesse: «Hver eneste Scene fulgtes med næsten aandeløs Spænding, og hver Akt fik stærk Applaus og de spillende i hver Akt fremkaldtes» (Dahl 1885). Av teaterets regibok fremgår at det scenebildet publikum så i hver akt, var helt i overensstemmelse med Ibsens anvisninger (TarkUiB Regibok 1881–85; jf. K. Nygaard 1975, 146–50). Det samme gjaldt i hovedsak også for de gjenstandene som i regiboken listes opp under rubrikken «Personlige Rekvisitter».

Den delen av publikum som betraktet «Ibsens rigdomsdybe Stykke nærmest som Læsedrama», ble ifølge Lampe på det «glædeligste rykket ud af Vildfarelsen. […] Stykket er gjennemgaaende af betydelig scenisk Virkning, sidste Akt endog af overvældende» (Lampe 1885). Ifølge Dahl gjaldt dette selv om teksten «længe i Forvejen er udkommet i Trykken, er diskuteret paa kryds og paa tvers Mand og Mand imellem, kommenteret, kritiseret og belyst i Pressen fra alle mulige Standpunkter» . Han betrakter den sceniske versjonen som helt unik: Det var den som «alligevel til syvende og sidst […] ved at iklæde Figurerne Kjød og Blod kaster det kraftigste og klareste Lys over Arbejdet samlet» (Dahl 1885). Senere oppsummerte Octavia Sperati i sine erindringer at oppfatningen av Vildanden som lesedrama ble «paa det grundigste gjort tilskamme ved opførelsen. Stykket fik netop liv bak rampen» (Sperati 1916, 108).

Anmelderne var opptatt av hvorvidt det hadde lyktes teateret å overføre tekstens virkelighetsinntrykk til den sceniske presentasjonen. Lampe fant at det fra starten av var «altfor lidt af den lette, jævne og hverdagslige touche fra Livet. Man spiller formeget Komedie og forlidet Lystspil» . Dessuten var tempoet «en halv Gang for langsomt» (Lampe 1885). Platou så det slik at både oppfatningen og fremstillingen av rollene, på samme måte som samspillet, måtte være helt igjennom avrundet og sikkert «forat den fortrinlig lette og naturlige Dialog skal gjøre fuld Virkning og det dystre Livsbillede faa et illusorisk Virkelighedens Skin» (Platou 1885). Med den korte tiden teateret hadde til innstuderingen, kunne man ikke vente et slikt resultat, hevdet Bergens Aftenblads anmelder. Dahl i Bergens Tidende var mer positiv. Han syntes at både originaliteten i selve emnet og den overlegne realismen i behandlingen virket overraskende fengslende og gripende:

De Personer, som i Stykket præsenteres for os, forekommer os kanske ved første Møde sjeldne og sære, men i Stykkets Løb vendes der saaledes ud og ind paa dem, belyses Karaktererne fra saa uendelig mange Sider, skarpt og ofte næsten blændende, at man nok tilsidst drager Kjendsel paa dem – saa stærkt, at naar man gaar fra Theatret, har man en Følelse af, at man har siddet der paa andre Vegne end ellers (Dahl 1885).

Hverken Dahl eller Platou fant det riktig å gi en uttømmende omtale etter urpremieren. Det ville de komme tilbake til etter at oppsetningen hadde fått en fastere form. Etter tre fremførelser ble Vildanden anmeldt på nytt både i Bergens Tidende og Bergens Aftenblad, og da med en gjennomgang av hver enkelt rolle.

I Bergensposten hadde Lampe betegnet Gregers’ rolle som stykkets vanskeligste, uten at han presiserte hva det vanskelige bestod i (Lampe 1885). Både Dahl og Platou var samstemte om at skikkelsen i Halvorsens utførelse hadde fått en utmerket maske og kostyme. Dahl beskrev den slik: «Et tykt mørkerødt Haar, tykke, røde, højtbuede Øjenbryn og uflid og uklippet tyndt, rødt Helskjæg giver i Forbindelse med den graa Vadmelsdragt hele Personen Præget af Folkehøjskole» . Om Rellings rolle skriver han at Berent Johannessen viste seg som «en smuk, næsten fin, elegant Mand med fint flid Helskjæg og Haar, skarpe, gjennemtrængende Øjne og et roligt behersket, lidt dovent Væsen. Der er meget af Lægen ved ham» . På den annen side kunne det hevdes at skikkelsen «falder ligesom ud fra Omgivelserne, passer ikke helt ind i det øvrige Selskab». Om Jacob Asmundsens fremstilling av grosserer Werle skriver Dahl at han manglet «Levninger af den gamle Kavaler, galante Dameven, exellente Vært og Selskabsmand». Dette gjorde at det ble noe «koldt, haardt og utilgjængeligt» ved rollen (Dahl 1885).

Når det gjaldt Hjalmar Ekdal, spilte Jacob Michelsen etter Lampes mening i enkelte scener «grelt og vel stærkt til Publikum» (Lampe 1885). Dahl fant også at «de grovere komiske Momenter i Hjalmar Ekdal ikke bør pointeres stærkere» (Dahl 1885). Samtidig tvilte han på at Hjalmar som sønn av en løytnant ikke visste at «Alderen har Indflydelse paa Vin». Men det var også «en vis ydre Soliditet ved hans Fotograf, som gjør Figurens indre Holdningsløshed og Hulhed dobbelt virkningsfuld» (Platou 1885).

Dahl mente det var stor forskjell mellom hvordan man som leser forestiller seg Gina, og slik Octavia Sperati fremstilte henne. Under lesningen så man nemlig for seg Gina «afstumpet i Følelsen paa en anden Maade. Man tænker sig hendes Maade at være og tale paa noget lettere og brutalere» . Sperati viste derimot en Gina som «tænker meget, og som om hun dels har lidt Samvittighed og dels er sig sin Forkommenhed, sin undertrykte Stilling, noget bevidst» (Dahl 1885). Lampe så også Octavia Speratis spill i Ginas rolle som «tænksomt og dygtigt, enkeltvis, som hvor hun slaar i Bordet til Manden og afkræver ham Forklaring, ligetil fortrinligt» (Lampe 1885). Platou opplevde Speratis Gina som en «ægte Virkelighedsskikkelse», som var preget av noe mutt og misfornøyd, men som hun ikke syntes passet på «den jevne, flinke Husmoder, der hygger og steller saa lunt for Mand og Barn» (Platou 1885). Men hun undret seg over at Gina snakket østlandsk når de øvrige på scenen «bliver ved sit Bergenske». Selv kunne Sperati i sine erindringer senere fortelle at hun hadde følt seg hjemme i det skumle atelieret fordi hun i to år hadde arbeidet i et lignende fotografisk atelier hos firmaet Marthine Lund & Co i Kristiania (Sperati 1916, 106–07).

Over Didrikke Tollefsens Hedvig var det «formeget Spil, forlidt virkelig Barnlighed og ægte Naivitet», mente Platou (1885). Dahl opplevde derimot Tollefsens fremstilling på en ganske annen måte: «Hun faar Barnet, Kejtetheden, Backfischalderen tydeligt givet». Hennes spill som Hedvig gjorde at publikum «faar en vis ængstelig Følelse af, at hun forstaar meget af det, som foregaar omkring hende, af et dybere Instinkt» . At Tollefsen fremstilte alt ved Hedvig «saa barnligt smukt og sandt», gjorde at hun «i højere Grad end nogen af de andre samler Interessen om sig» (Dahl 1885).

I teksten lar Ibsen Hjalmar og Gregers diskutere ulike nyanser med hensyn til farven på og beskaffenheten av løytnants Ekdals hår. På den bakgrunn fant Platou det underlig at Garmann hadde et «almindeligt graat Haar» (Platou 1885). Kanskje kunne dette virke uvesentlig, medgav hun, men i et arbeid av Ibsen «hvor hver enkelt Replik passer nøiagtig ind i Sammenhængen lige som den enkelte Sten i en Bygning» , måtte man være ekstra tro mot teksten. Ellers var anmelderne allerede etter premieren samstemte om at «Iscenesætningen er udmærket og Dekorationerne ligesaa» (Lampe 1885). Platou skriver: «Stykkets Udførelse gjorde vor nationale Scene al Ære, idet baade Iscenesætning og Spil vidnede om meget og omhyggeligt Arbeide» (Platou 1885). Hun avslutter sin andre omtale (i Bergens Aftenblad) med å spå at stykket ennå en god stund vil legge beslag på publikums interesse, og det slo til, noe inntektene ogå viste. På urpremieren kom det inn 314,30 kroner, mens summen på den andre forestillingen var økt til 557,60 kroner (TarkUiB Repertoarbok 1876–80, 60). Begge forestillingene ble solgt til forhøyde billettpriser. Ved abonnementsforestillingen 14. januar 1885 ble det rapportert om nesten utsolgt sal, samtidig som det ble antatt at stykket «holder sig uden Tvivl endnu længe paa Repertoiret. Stykket kræver det, Udførelsen fortjener det» (Anonym 1885f). Etter femte forestilling fredag 16. januar het det i en notis at oppførelsen hadde trukket «særdeles godt Hus». Samtidig ble det meldt at stykket skulle spilles som «Folkeforestilling til nedsatte Priser» (Anonym 1885e). Initiativet hadde positiv effekt. Den første av de tre folkeforestillingene til nedsatte priser gav et økonomisk utbytte på 510,90 kroner. De følgende tre viste synkende billettinntekter med henholdsvis 379,30, 258,60 og 230,40 kroner (TarkUiB Repertoarbok 1876–80, 60). Den siste ble annonsert som «kroneforestilling».

Våren 1885 ble Vildanden fremført ni ganger på Den Nationale Scene. Bortsett fra Jeppe paa Bierget, teaterets markering av 200-årsjubileet for Holbergs fødsel, ble ingen av de øvrige oppsetningene i sesongen 1884/85 fremført så mange ganger som Vildanden. To andre stykker ble spilt henholdsvis åtte og syv ganger. Gjennomsnittet for antall fremførelser lå på tre–fire ganger. Når det gjaldt kappløpet om å være først til å fremføre Vildanden, fulgte de nordiske hovedstadsteatrene tett etter urpremieren på Den Nationale Scene, og dessuten tett etter hverandre. På Christiania Theater ble stykket oppført 11. januar. Svenska Teatern i Helsingfors fulgte 16. januar, Kongl. Dramatiska Theatern i Stockholm 30. januar og Det kongelige Theater i København 22. februar 1885. I løpet av seks uker var altså Vildanden presentert i de nordiske landene.

Tekstredegjørelse til Vildanden

skrevet av Christian Janss

VALG AV GRUNNTEKST

Grunnteksten, grunnlaget for HIS’ hovedtekst, er førstetrykket fra 1884.

BIBLIOGRAFISKE OPPLYSNINGER

Ved tekstetableringen er det kollasjonert følgende eksemplarer:

Henrik Ibsens skrifters eksemplar

Nasjonalbibliotekets eksemplar (97ga12406)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25380)

Det er avdekket satsintern variasjon (endringer foretatt under trykkeprosessen i samme opplag) i teksten i de tre eksemplarene. Det er derfor delkollasjonert ytterligere fem eksemplarer:

Vigdis Ystads eksemplar (grønt privatbind)

Vigdis Ystads eksemplar (brunt privatbind)

Vigdis Ystads eksemplar (rødbrunt forlagsbind)

Bergen offentlige biblioteks eksemplar (sjI14v, eks. 2)

Nasjonalbibliotekets eksemplar (80ga25381)

Variasjonen mellom eksemplarene finnes på fire steder, i arkene 4, 6 og 13; disse er derfor kollasjonert i de fem ekstraeksemplarene. På s. 49, l. 19 og s. 93, l. 16 mangler «Å» ring i eksemplar 3; på s. 193, l. 23 mangler punktum etter parentes i eksemplar 2, 4 og 5. Med unntak av det siste tilfellet, som omfattes av HIS’ standardisering ved sceneanvisninger (jf. Tekstkritiske bemerkninger), opplyses det om internvariasjonen i eksemplarene 1–3 i de tekstkritiske notene.

Nr. 1, det mest feilfrie, er brukt som hovedeksemplar og er grunnlag for beskrivelsen i det følgende.

INNBINDING, FORSATSBLAD OG OMSLAG.

Boken er beskåret og bundet inn uten originalt omslagsblad. Innbindingen er et håndverksmessig privatbind i grønn helshirting (utført av Otto von Schoultz, Göteborg). Ryggen har enkle ornamenter med forfatternavn og tittel i gullpreg. For- og bakperm er uten dekor. Forsatsbladene er dobbeltblad i glanset, tykt, gulaktig papir med brunt blomstermønster, og med den ene delen limt til for- og bakperm.

FORMAT OG PAGINERING.

Boken består av 16 ark falset i oktavformat (8 blad, 16 sider pr. ark), ca. 112 × 172 mm.Målene gjelder bokens blad, bredde × høyde. Arksignaturene 1–16 (med teksten «Henrik Ibsen: Vildanden.») finnes på s. [1], 17, 33, 49, 65, 81, 97, 113, 129, 145, 161, 177, 193, 209, 225 og 241. Det siste arket har to blad, og bokens omfang er på 244 sider. Pagineringen er med arabiske tall og inkluderer begynnelsen på første akt s. [1] og løper fra s. 2 til 244. Et upaginert dobbeltblad omfatter stykkets tittelblad på s. [1]r, blank s. [1]v, stykkets tittel s. [2]r og personlisten s. [2]v. På side [44], [95], [150] og [201] begynner nye akter, og sidetall er her utelatt.

TYPOGRAFI.

Teksten i Vildanden (1884) er satt i antikva. Tittelbladet er satt med midtstilte majuskler. Tittelen på s. [2]r er midtstilt og satt i majuskler. Personlisten er venstrestilt, i en mindre skriftgrad enn replikkene, rollenavnene sperret, overskriften «Personerne:» er sentrert og satt i majuskler. Aktoverskrifter er satt med midtstilte kapiteler, i en større grad enn replikkene. Rollenavn før replikk står sperret og midtstilt på egen linje og er satt i samme grad som replikkene. Sceneanvisninger er satt i en mindre grad enn replikkene og personlisten, etter rollenavn står de på midtstilt, egen linje. De frittstående sceneanvisningene er blokkjustert med innrykket førstelinje; i replikker står de i flukt med teksten, ved slutten midstilt. Alle sceneanvisninger står i parentes. Sperring er benyttet som utheving. Rollenavn i sceneanvisninger står i samme grad som disse, men er sperret. Etter personlisten og aktoverskrifter står enkle skillestreker. Ved aktslutt er det benyttet en dobbel finalstrek, etter siste akts slutt en ornamentert strek. Sidetall er plassert i overmargen med en kort strek under.

Trykkvaliteten er jevnt god, men det er forekomster av svakt trykk og skadde typer. Slike typografiske mangler er i HIS’ hovedtekst rettet stilltiende.

PAPIR OG TILSTAND.

Papiret i bokblokken er svakt gulnet. For øvrig er eksemplaret i god stand.

ØVRIGE TEKSTKILDER

De øvrige tekstkildene fra Ibsens levetid består av manuskripter og trykte utgaver.

Manuskriptene til Vildanden omfattes av fire hovedsignaturer: egenhendige notater (NBO Ms. 4° 1674), egenhendige notater og arbeidsmanuskripter (NBO Ms. 8° 1944), egenhendige arbeidsmanuskripter (NBO Ms. 4° 1115) og et egenhendig trykkmanuskript (KBK Collin 262, 4°, III.1). (For nærmere beskrivelser, se Manuskriptbeskrivelse.) De trykte utgavene i Ibsens levetid omfatter: 1. utg. 1884, 2. utg. 1884 og FU 7 1900.

Det er mange større og mindre forskjeller mellom tekstkildene. Skriveprosessen gjennomgikk faser som det er vanskelig å rekonstruere fullstendig, og ordningen av manuskriptene, særlig enkeltdelene av NBO Ms. 8° 1944 (a–i) og NBO Ms. 4° 1115b, gjenspeiler ikke tidslinjen i tilblivelsesprosessen (jf. diskusjonen i Manuskriptbeskrivelse). Både ES og HU presenterer materialet etter innhold og grad av utarbeidelse, men med formodninger om genetisk sammeheng.

NBO Ms. 4° 1674 (manuskript 1) er et notat der Ibsen under overskriften «Optegnelser» har samlet dels sentensaktige kommentarer til samfunnet, særlig til forholdet mellom kjønnene. En del av innholdet er utformet som kommentarer til to samtidige menns ståsteder og livsførsel, til «A. K.», dvs. Alexander Kielland, og «E. L.», dvs. forfatter og fotograf Edvard Lassen. Notatet lar seg til tross for bruken av yrkestittelen «Fotografen» (jf. Bakgrunn) ikke entydig knytte til Vildanden. Men det at initialene «E. L.» og «A. K.» gjenfinnes i NBO Ms. 8° 1944h, a og c (manuskript 2, 3 og 4), gjør at Vildanden er det mest naturlige verk å tilordne notatet. Det har videre fellestrekk med innholdet i noen av Ibsens brev fra første halvdel av 1880-årene, jf. f.eks. brev til Bjørnstjerne Bjørnson 23. mars 1884 (om særeie for kvinner), og til Frederik Hegel 27. desember 1883 (om Holger Drachmanns feide med Georg Brandes). Begrepet «adel» finner vi også igjen i Ibsens tale «Til arbeidernes fanetog i Trondhjem» 14. juni 1885 (Ibsen 1885). Notatet har også elementer fra andre dramaer, f.eks. omtales boktrykker «A.», trolig en henvisning til boktrykker Aslaksen i En folkefiende. Det finnes dessuten andre formuleringer som peker frem mot f.eks. Rosmersholm (Rosmers ønske om å «gøre alle mennesker i landet til adelsmennesker» (HIS 8, s. 367 l. 18)), mot Fruen fra Havet og Bygmester Solness (jf. ES 3, 367 for flere mulige tilknytningspunkter i Ibsens brev og dramaer). Halvdan Koht argumenterte i 1909 (ES 3, 366–67) for at prosanotatet kunne knyttes til et drama. Det er sannsynlig; skisser i samme, sentensaktige stil har i andre tilfeller latt seg knytte til tilblivelsen av skuespill, f.eks. Gengangere (jf. HIS 7k, 482–85). Dateringen av notatet har imidlertid vært gjenstand for diskusjon. Koht daterte det til 1883, og ikke senere enn begynnelsen av 1884 (ES 3, 365–67, 465), ut fra formuleringen om særeie for kvinner i ekteskapet, som Koht mener er en kommentar til et odelstingsvedtak fra høsten 1882, samt ut fra den nevnte striden mellom Holger Drachmann og Georg Brandes, som Ibsen var orientert om. Koht opprettholder dateringen i 1929 (Koht 1928–29, b. 2, 229), men viser nå dessuten til at Ibsen allerede i desember 1882 skal ha vist dette notatet til en tysk «bokmann», trolig forfatteren, litteraturforskeren og kritikeren Alfred Klaar. Nå, i 1929, bemerker Koht at opplysningen kanskje ikke er «heilt trygg». Koht viser til Vossische Zeitung 15. oktober 1909, hvor Klaar skriver at Ibsen hadde gitt «einem deutschen Schriftsteller» innsyn (Klaar 1909). Det er altså ikke Klaar selv som er blitt forevist notatet. Den teksten Klaar siterer, er en oversettelse av utdrag fra NBO Ms. 4° 1674, og har ingen innholdsmessige avvik fra dette. Klaars artikkel er en anmeldelse av den tyske oversettelsen av ES, Nachgelassene Schriften, og det er mye som tyder på at Klaars datering skyldes en enkel misforståelse: Ibsens fødselsdagshilsen til Leopold von Sacher-Masoch 12. desember 1882 (se HIS 14k, 217) har i Nachgelassene Schriften overskriften «An einen deutschen Schriftsteller. / (Rom, 12. Dezember 1882.)» (Ibsen 1909b, b. 1, 205); i flukt med hilsenen til Sacher-Masoch følger oversettelsen av NBO Ms. 4° 1674 under tittelen «Aufzeichnungen». I farten kan det se ut som om den første overskriften også gjelder manuskriptet. I 1954 legger Koht avgjørende vekt på Klaars «opplysning». Koht tilføyer at Ibsens brev til Hegel 11. januar 1883 – «Jeg går allerede igen og komponerer og lægger planer til et nyt skuespil af samtidslivet» – derfor må dreie seg om begynnelsen på arbeidet med Vildanden (Koht 1954, b. 2, 144; jf. også Francis Bulls innledning i HU 10, 13). Formuleringen i brevet til Hegel er ikke noe entydig tegn i retning Vildanden, og lignende setninger finnes i flere brev i 1883. Så sent som 30. mars 1884 finner vi den i et brev til Oscar Wergeland: «Jeg går nu og beskæftiger mig i tankerne med et nyt dramatisk arbejde». Kohts argumentasjon kan videre trekkes i tvil fordi Ibsen kan ha hatt både spørsmålet om særeie for kvinner og Drachmanns politiske ståsted i tankene senere enn høsten 1882. I tillegg støtter det papiret som er brukt i notatet, antagelsen om en senere datering (jf. Manuskriptbeskrivelse), slik at første halvdel av 1884 fremstår som mer sannsynlig.

NBO Ms. 8° 1944h (manuskript 2) er et notat om levende modeller for stykkets personer,

«E. L.» og «A. K.» peker tilbake på manuskript 1. HU opptar med reservasjon NBO Ms. 8° 1944h blant kildene til Vildanden (HU 19, 56), men lar intialene og papirtypen (jf. Manuskriptbeskrivelse) tale for, en vurdering HIS deler. NBO Ms. 8° 1944a (manuskript 3) er notater til personlisten og replikkutkast som uten tvil hører til Vildanden, men som tyder på et tidlig stadium, siden f.eks. Hedvig mangler. NBO Ms. 8° 1944c (manuskript 4) er en sides replikkutkast for personen «E. L.» og en navnløs motpart; teksten er ikke brukt i det videre arbeidet med Vildanden. NBO Ms. 8° 1944b, bl. [1]r (manuskript 5) er en personliste med noen av personenes alder og en stedsangivelse. Flere av personnavnene stemmer nå overens med de endelige. NBO Ms. 8° 1944d (manuskript 6) er et arbeidsmanuskript til begynnelsen av første akt, datert 20. april 1884, og ligger til grunn for samme tekst i NBO Ms. 4° 1115a (manuskript 7), den eldste bevarte utforming av hele første akt og begynnelsen av annen. Tittel og personliste mangler, men manuskriptet er en renskrift med rettelser. I tillegg til NBO Ms. 8° 1944d bygger det sannsynligvis også på et tapt forelegg (jf.

Manuskriptbeskrivelse og ES 3, 463). Det adskiller seg fra den endelige utformingen i en del enkeltheter, f.eks. i scenebeskrivelsen, i navn og yrker og i omtalte hendelser i fortiden. NBO Ms. 8° 1944e (manuskript 8) er et dobbeltblad med notater og replikkutkast som ligger nærmere de to neste, korte manuskriptene NBO Ms. 8° 1944b, bl. [2]v (manuskript 9) og NBO Ms. 8° 1944f (manuskript 10), også de med notater og replikkutkast som må tilhøre arbeidet med Vildanden på et stadium etter de første opptegnelsene, trolig etter manuskript 7. NBO Ms. 8° 1944g (manuskript 11) inneholder scenegangen for de første aktene og kan ut fra navneformene (de som finnes her, er de endelige) bestemmes som et senere manuskript enn tilsvarende opptegnelser i manuskript 7.

Det mest kompliserte av manuskriptene til Vildanden er NBO Ms. 4° 1115b (manuskript 12), et egenhendig arbeidsmanuskript til hele stykket som består av en renskrevet, første fullstendige utforming av stykket (som bygger på manuskript 7 så langt dette rekker, sannsynligvis også på andre, tapte forelegg), men med en mengde senere rettelser og tillegg på innlagte blad. Med ett unntak (jf.

Manuskriptbeskrivelse) er det nå samsvar mellom alle navneformer og de endelige. Første hovedfase, gjennomskrivningen av hele stykket med umiddelbare rettelser, adskiller seg en del fra teksten i trykkmanuskriptet, som er ferdigstilt under hensyntagen til annen fase av arbeidet med NBO Ms. 4° 1115b, dvs. de senere rettelsene og tilleggsbladene. Det er i hovedsak enkelt å skille fasene fra hverandre: Første fase har rollenavnene skrevet ut og har renskriftkarakter. Annen fase er skrevet mindre omhyggelig, på egne blad, men også i form av rettelser i den første fasens tekst, og har forkortede rollenavn. Et eksempel på rettelser i teksten, uten bruk av tilleggsblad, finnes i Ibsens arbeid med replikkvekslingen i slutten av tredje akt (bl. 82) mellom Gina, Relling, Hjalmar, Molvik og Hedvig om Gregers’ mulige galskap og sykelige rettskaffenthet. Til den endelige teksten har Ibsen foretatt ytterligere endringer på samme sted. Et eksempel på tekst som i første fase avviker fra den endelige, og som er erstattet på tilleggstekst, finner vi på bl. 41v og 42r, der replikkvekslingen mellom Gregers og Ekdal om en jul hvor det ble sett mye ulv oppe ved verket, er strøket og erstattet av (bl.a.) Ekdals omtale av seg selv som bjørnejeger. Den største avdelingen erstattet tekst finner vi i leggene 25–39 (jf. Manuskriptbeskrivelse). Et eksempel på de rene tillegg finner vi på bl. 34, som inneholder Hedvigs og Hjalmars dialog om hans utseende og det at han glemte å ta med mat fra middagen til henne (HIS 8, 64–66). Den er innføyd mellom det stedet i første fase av manuskriptet hvor Hjalmar omtaler lånet av Molviks kjole og siden går over til å samtale med sin far om villandens tilvenning til livet i en kurv på loftet (bl. 33v). Hedvigs svake øyne er et eksempel på et karaktertrekk som utvikles i løpet av annen hovedfase, jf. f.eks. tilleggsteksten på bl. 58r om farens redsel for at hun skal forderve øynene (HIS 8, 108). Siden Ibsen ikke har strøket all tekst som skal erstattes av tilleggene i annen fase, og det finnes få tegn som viser nøyaktig hvor omformulerte og nye passasjer skal inn i det opprinnelige, er det flere steder vanskelig å avgjøre nøyaktig hvor erstatningsteksten skal inn ut fra manuskriptet selv. Noe hjelp gir de løse bladenes plassering i manuskriptet og den endelige teksten. Ikke all tekst på tilleggene er benyttet videre i trykkmanuskripet, f.eks. et replikkutkast på tilleggslegg a, bl. 24–25 mellom Hjalmar og Gregers (om Hjalmars redning og farens straff) som innholdsmessig ville tilhøre deres dialog i første akt.

NBO Ms. 8° 1944i (manuskript 13), med syv linjer tekst, er en første begynnelse på trykkmanuskriptet, skrevet på grunnlag av manuskript 12, men forkastet (jf. Manuskriptbeskrivelse). Ibsen begynte deretter på ny med et trykkmanuskript, NBO Ms. 4° 1115c (manuskript 14), også det avbrutt, midt i en replikk i begynnelsen av første akt (koVi_ht_4).

KBK Collin 262, 4, III.1 (manuskript 15) er det endelige og fullstendige trykkmanuskriptet. Det adskiller seg i ubetydelig grad fra grunnteksten og de øvrige trykte utgavene. Variasjonen dem i mellom gjelder bare ortografi og skrive- og trykkfeil. Kommateringen er som vanlig i Ibsens trykkmanuskripter mangelfull ut fra dansk standard. Ibsen gjorde selv oppmerksom på en feillesning av trykkmanuskriptet i et brev til teatersjef Hans Schrøder 30. november 1884: På s. 167, l. 9 sier Hjalmar til Gregers: «Ja, herre gud, jeg ved det nok. Men du må jage på mig, Gregers. Der skal tid til, ser du.» Trykkmanuskriptet har «du må ikke jage», og HIS har fulgt dette. Ibsen gjorde Hegel oppmerksom på feilen for sent til annen utgave (i brev av 8. desember 1884), men rettelsen ble heller ikke tatt inn i FU.

Det går svært kort tid mellom første og annen utgave av Vildanden (henholdsvis 11. november og 1. desember 1884), men utgavene er ikke satsidentiske; det er kommet rettelser, men også feil inn i annen utgave.

I tillegg til HIS’ hovedtekst finnes en diplomatarisk og søkbar gjengivelse samt en fotografisk faksimile av grunnteksten i den elektroniske delen av HIS. Her gjengis også de øvrige tekstkildene diplomatarisk, manuskriptene også med faksimile, med mulighet for søk og sammenligning med grunnteksten.

HIS har i margen sidereferanser til grunnteksten og til HU.

TEKSTKRITISKE BEMERKNINGER

Ved etableringen av hovedteksten er de andre tekstkildene fra Ibsens levetid blitt konsultert. Emendasjoner er foretatt med utgangspunkt i samtlige trykte utgaver samt trykkmanuskriptet KBK Collin 262, 4°, III.1 og arbeidsmanuskriptene NBO Ms. 4° 1115a–c og NBO Ms. 8° 1944i.

Ordvalg, ortografi og grammatikk i grunnteksten er, som offisiell norsk i samtiden, i tråd med danske normer, men med tiltagende grad av fornorskning og folkemålsformer, som økte i omfang særlig fra Kjærlighedens Komedie av, jf. innledningene til Kjærlighedens Komedie og Kongs-Emnerne. Ibsen følger i Vildanden fortsatt anbefalingene fra det skandinaviske rettskrivningsmøtet i Stockholm i 1869. En mer utførlig gjennomgang av språklige trekk i Vildanden finnes i Innledningen, under Ibsens språklige utvikling.

I HIS er tegnsetting standardisert på følgende måte: Etter titler, overskrifter og rolleinnførsler i personlister samt replikkåpner i dramateksten er eventuelle skilletegn (punktum, komma, kolon) fjernet. I sceneanvisninger først i akt og scener, i frittstående sceneanvisninger mellom replikker og i stedsbeskrivelser etter personliste er eventuell parentes fjernet. Disse elementene har gjennomgående fått stor forbokstav og avsluttes med punktum. Frittstående sceneanvisninger har beholdt eventuelle «indre» parenteser. Sceneanvisninger til slutt i replikker regnes som del av replikken dersom de er ufullstendige setninger, og som frittstående, utenfor replikken, dersom setningen er fullstendig.

Sceneanvisninger inne i replikk, inkludert de som står til slutt i replikk (ikke frittstående), begynner med liten forbokstav og avsluttes uten interpunksjon. Sceneanvisninger som følger rett etter replikkinnehaverens navn, har ikke parenteser. Øvrige sceneanvisninger i replikk har parentes.

Skillestreker er beholdt der de har strukturerende funksjon, for eksempel når de markerer sceneskift og sceneskiftet ikke er markert på annen måte. Skillestreker som bare har karakter av ornament, er ikke gjengitt. Grunntekstens typografiske system for øvrig er ikke forsøkt imitert i HIS.

Tekstfeilene i Vildanden (1884) omfatter i hovedsak mindre setterfeil og feil av typen aa for å, samt majuskel for minuskel. Alle HIS’ rettelser, bortsett fra de stilltiende (typografiske feil), er anført i det tekstkritiske noteapparatet. Når teksten avviker betydelig i kilder som anvendes ved rettelser, føres ikke tekst herfra i rettelsesnoten, og formuleringen «teksten mangler» benyttes heller ikke. Den avvikende teksten vises derimot i sin sammenheng i den elektroniske delen av HIS. Dersom det er relevant for vår rettelse, vil tekstendringer i kilden det siteres fra, kommenteres kort i rettelsesnoten. Vakling i ortografi (f.eks. blive/bli’/bli), tilsiktede særegenheter (f.eks. Ginas potrætter for portrætter) og interpunksjon som avspeiler tidens og Ibsens vekslende praksis, er ikke rettet i HIS.

For en mer generell oversikt over samtidens språknormer og Ibsens språk vises det til redegjørelser i innledningene til Catilina 1850 og 1875. Det vises dessuten til de tekstkritiske retningslinjene for HIS.

TIDLIGERE TEKSTKRITISKE UTGAVER

I FU er Vildanden trykt i bind 7, med en kort innledning om tilblivelsen, oversettelser, sekundærlitteratur, mottagelse, parodier og oppførelser på s. VII–XII. Det gis ikke tekstkritiske opplysninger. I MU er Vildanden trykt i bind 4. Rettelser foretatt av Johan Storm mot hans tekstgrunnlag, FU, og etter sammenligning av trykte utgaver i Ibsens levetid, er oppført i MU 5, 16; errata på s. 41. I ES er forarbeider og utkast til Vildanden trykt i bind 2, 11–78, med opplysninger og varianter i b. 3, 463–69. ES har ikke kjent eller hatt tilgang til manuskripten 2–6, 8–11 og 13; de er omtalt og delvis avtrykt i Bull 1932b (på Aftenpostens forside for 23. april, med faksimile av NBO Ms. 8° 1944a; den danske versjonen av artikkelen ble trykt samme dag i Berlingske Tidende, uten faksimile). I SU er Vildanden trykt i bind 5, tekstgrunnlaget oppgis (SU 7, 301) å være førsteutgaven, med enkelte rettelser. I HU er Vildanden trykt i bind 10. I HU 10, 163–310 og 19, 56–58 redegjøres for og trykkes, dels fullstendig, dels som variantapparat, alle manuskripter til Vildanden. Grunnteksten for HU er førstetrykket, med rettelser etter trykkmanuskriptet. Disse er ikke spesifisert, men utgiverne skriver at de har fjernet en hel del kommaer i tråd med trykkmanuskriptet (HU 10, 306). I appendiks 2 til oversettelsen av dramaet i The Oxford Ibsen (Ibsen 1960–77, b. 6, [438]) finnes en oppstilling av rollenavnene og deres utvikling i manuskriptmaterialet. Utgiveren James McFarlane har publisert en artikkel hvor han påpeker transkripsjonsfeil i ES og anfører mulige emendasjoner dersom man skulle utgi NBO Ms. 4° 1115 og NBO Ms. 8° 1944 (McFarlane 1959).